УХВАЛА

14 липня 2026 року
м. Київ

справа № 212/5076/20 
провадження № 61-9371ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2026 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, 

ВСТАНОВИВ: 

У липні 2020 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі - АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року до 01 червня 2020 року у розмірі 69 051,87 грн, інфляційні втрати у розмірі 13 637,06 грн, три проценти річних у розмірі 4 569,54 грн, а також судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 15 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовив. 

Дніпровський апеляційний суд постановою від 30 червня 2026 року апеляційну скаргу АТ «Криворізька теплоцентраль» залишив без задоволення, а рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року - без змін. 

09 липня 2026 року АТ «Криворізька теплоцентраль» подало до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2026 року. 

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню. 

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, оскільки касаційне провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд є екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежуються вирішенням питань права, а також на більший ступінь формальності касаційної процедури. 

ЦПК України визначає баланс між гарантіями права на справедливий судовий розгляд, зокрема правом на розгляд справи судом, встановленим законом, передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та принципом остаточності судових рішень res judicata. У такий спосіб фактично закріплено модель обмеженої касації, що реалізується шляхом застосування процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження. 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених цією нормою. 

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, спрямоване на забезпечення остаточності судових рішень, стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах. 

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу III цього Кодексу; 5) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. 

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд касаційної інстанції вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, інфляційних втрат та трьох процентів річних у загальному розмірі 87 258,47 грн. 
Ціна позову у цій справі, станом на 01 січня 2026 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 30 = 99 840,00 грн) та становить 87 258,47 грн.
Таким чином, судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

У касаційній скарзі АТ «Криворізька теплоцентраль» посилається на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для заявника. 

На обґрунтування цих доводів заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у правовідносинах, пов`язаних із відключенням окремих квартир від мереж централізованого опалення, правовими наслідками виконання умов дозволу міжвідомчої комісії на таке відключення, значенням акта про відключення та його затвердження, а також щодо правових наслідків невиконання окремих умов такого дозволу. Крім того, заявник вважає, що справа має значення для формування єдиної практики, оскільки аналогічні спори виникають між теплопостачальними організаціями та значною кількістю споживачів. 

Верховний Суд не може погодитися з такими доводами. 

Питання права має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики тоді, коли його вирішення виходить за межі конкретного спору, має істотне значення для забезпечення однакового застосування норм права судами та потребує формування нового або розвитку існуючого правового висновку Верховного Суду. 

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про існування такої правової проблеми. 

Із змісту касаційної скарги вбачається, що заявник фактично висловлює незгоду з оцінкою судами доказів, установленими ними фактичними обставинами справи та висновками щодо застосування норм матеріального права до конкретних правовідносин сторін. 

Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо окремих питань застосування норм права саме собою не свідчить про наявність фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики. 

Сам лише факт відсутності правового висновку Верховного Суду щодо певного питання не означає, що відповідна справа автоматично набуває фундаментального значення. Необхідною умовою є існування виключної правової проблеми, вирішення якої матиме істотне значення для забезпечення однакового застосування норм права судами під час розгляду значної кількості аналогічних спорів. 

Питання, порушені заявником у касаційній скарзі, стосуються застосування норм права до конкретних установлених судами обставин цієї справи, зокрема оцінки доказів щодо правомірності відключення квартири відповідача від мереж централізованого опалення, виконання нею умов дозволу міжвідомчої комісії, правових наслідків складання відповідного акта, а також наявності чи відсутності підстав для нарахування плати за послуги з централізованого опалення після такого відключення. 

Отже, наведені заявником доводи не виходять за межі індивідуального спору сторін та не свідчать про необхідність формування Верховним Судом нового правового висновку або забезпечення єдності судової практики. 

Також Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього. 

Сам собою факт виникнення аналогічних спорів між теплопостачальними організаціями та споживачами не свідчить про наявність значного суспільного інтересу саме у цій справі. Предметом розгляду є індивідуальний спір щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги між конкретними сторонами. 

Посилання заявника на можливість виникнення аналогічних спорів та фінансові наслідки для його господарської діяльності також не свідчать про виняткове значення саме цієї справи у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що заявник не довів наявності передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України виняткових обставин, які б давали підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі. 

Віднесення цієї справи до категорії малозначних є передбачуваним з огляду на предмет спору, ціну позову та положення процесуального закону. Спір був розглянутий судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо встановлення фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права. 

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви, а з огляду на особливий статус суду касаційної інстанції касаційні процедури можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції»), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»)). 

Європейський суд з прав людини у пункті 122 рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Zubac v. Croatia» («Зубац проти Хорватії») зазначив, що якщо національне законодавство наділяє Верховний Суд повноваженнями здійснювати відбір справ для касаційного перегляду, цей суд не повинен бути пов`язаний можливими помилками судів нижчих інстанцій при визначенні доступу до касаційного перегляду, оскільки інший підхід міг би істотно перешкодити виконанню ним своєї особливої функції. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. 

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, а касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2026 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко