ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 362/1662/26 Суддя (судді) першої інстанції: Медведєв К.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Бужак Н.П., Грибан І.О.,
за участю секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого із захисту державної мови Івановської Олени Петрівни про визнання протиправною і скасування постанови про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до Уповноваженого із захисту державної мови Івановської Олени Петрівни та просить суд:
- визнати протиправною і скасувати постанову Уповноваженого із захисту державної мови Івановської Олени Петрівни від 12 лютого 2026 року №70 про закриття справи про адміністративне правопорушення;
- закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що об`єкт, який відповідач помилково ідентифікує як «текст діловодства», насправді є цілісною архітектонічною композицією, що належить до творів прикладного графічного дизайну. В своїх письмових поясненнях позивач повідомляв відповідачу, що зміст його звернень № 880 і № 881 викладений виключно українською мовою. Логотип на полях не є «актом комунікації». Адміністративне правопорушення за ст. 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення потребує прямого умислу. Використання бланка є актом професійної ідентифікації адвоката-ВПО. Наявність адреси «rambler.ru» є «технічним атавізмом» дизайну 2004 року. Оскільки сервіс «rambler.ru» заблокований з 2017 року, умисел на його використання є юридично неможливим. Відповідач в постанові взагалі не дав правової оцінки тому, що фірмовий бланк (фірмовий стиль) позивача роками визнавався державою. А саме, він подавався до Верховного Суду, використовувався у КДКА Донецької області (пояснення від 31.07.2018), неодноразово подавався в суди різних інстанцій. Згідно з принципом юридичної визначеності, особа не може бути покарана за дії, які роками визнавалися законними найвищими судовими інстанціями. У мотивувальній частині постанови № 70 відповідач, закриваючи провадження на підставі п. 7 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вдався до оцінки доказів та прямого твердження про наявність у діях позивача ознак складу правопорушення, що на думку позивача, є актом процесуального свавілля та прямо суперечить конституційним засадам правосуддя. Аналіз структури оскаржуваної постанови № 70 свідчить про відсутність у ній мотивувальної частини як такої. Відповідач застосував метод «механічного переліку», що грубо порушує вимоги ст. 280 та ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо змісту постанови. У постанові № 70 відповідач стверджує, що позивач порушив п. 11 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», яка зобов`язує адвокатів «застосовувати державну мову під час виконання службових обов`язків». Даний висновок є юридично нікчемним. Відповідачем не враховано, що факт прийняття скаржником скарг позивача №880 та №881, їх розгляд по суті та надання відповідей є юридично значущими обставинами, що спростовують висновки відповідача про порушення «порядку застосування мови». Також позивач зазначив, що в основу постанови №70 покладено фабулу, запозичену з протоколу, де позивачу інкримінується порушення статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Оскільки відповідач при розгляді справи не має права самостійно змінювати фабулу обвинувачення або виходити за межі протоколу, виникає ситуація «правового глухого кута», що руйнує законність рішення. Крім того, позивач зазначає, що з аналізу змісту постанови № 70 виявляє кричущу вибірковість у підходах відповідача до оцінки елементів мого фірмового бланка, що свідчить про відсутність об`єктивної правової позиції та наявність упередженого ставлення. Також позивач зазначає про порушення стандартів «Due Process» (належної правової процедури) та перетворення розгляду на адміністративну декорацію. Фундаментальною засадою адміністративного судочинства є принцип «належного урядування» (Good Governance), який випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 19 Конституції України. Відповідач грубо порушив цей принцип, перетворивши розгляд справи на формальну імітацію.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 травня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення комплексної мистецтвознавчої та лінгвістичної експертизи.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 травня 2026 року залишено позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, а постанову Уповноваженого із захисту державної мови Івановської Олени Петрівни від 12.02.2026 № 70 про закриття справи про адміністративне правопорушення без змін.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20 травня 2026 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду від 07.05.2026 та ухвалу від 06.05.2026 у справі № 362/1662/26; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю: скасувати Постанову № 70 від 12.02.2026 в частині встановлення вини ОСОБА_1 та змінити підставу закриття провадження на п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (відсутність складу правопорушення); керуючись статтями 102, 306, 308 Кодексу адміністративного судочинства України, призначити у справі № 362/1662/26 комплексну мистецтвознавчу та лінгвістичну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: Чи є графічне оформлення бланка адвоката Довженка В.І. цілісним твором графічного дизайну та об`єктом авторського права відповідно до ст. 433 ЦК України? Чи виконує напис « ОСОБА_2 » у структурі даного бланка функцію індивідуалізації суб`єкта логограмою — неподільним поєднанням форми та змісту, як елемент дизайну (логотипу), чи він є виключно текстовою інформацією у розумінні Закону «Про забезпечення функціонування української мови як державної»? Чи змінюється семантичне та естетичне сприйняття композиції бланка (його архітектонічної цілісності) при вилученні або заміні графічного накреслення (мови) вказаного напису? Проведення експертизи доручити фахівцям Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» (або Київського науково-дослідного інституту судових експертиз - КНДІСЕ).
Апеляційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими, прийнятим із грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права; судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права. 
Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 травня 2026 року повернуто особі, яка її подала.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 травня 2026 року та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 8 липня 2026 року о 11:50 год.
7 липня 2026 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, яким просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області в адміністративній справі № 362/1662/26 без змін; розглядати справу за участі представника відповідача.
8 липня 2026 року апелянт подав клопотання про відкладення розгляду справи та встановлення строку для подання письмової відповіді на відзив відповідача.
8 липня 2026 року апелянт подав клопотання про призначення експертизи.
Протокольною ухвалою колегії суддів від 8 липня 2026 року у задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справи відмовлено з наступних підстав: вказана справа належить до категорії термінових, відповідно до ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України; апелянт не повідомив обставин, що підлягають з`ясуванню виключно у судовому засіданні; клопотання не містить доказів залучення апелянта до участі у іншому судовому засіданні. 
Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, Довженко Валерій Іванович є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №1640, видане на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 12.03.2004 № 18.
Згідно інформації, яка міститься в Єдиному реєстрі адвокатів України, Довженко Валерій Іванович обліковується у Раді адвокатів Донецької області та здійснює індивідуальну адвокатська діяльність за адресою 87515, Донецька обл., Маріупольський р-н., м. Маріуполь, р-н Центральний, вул. Архітектора Нільсена, буд. 60, оф. 212.
Згідно довідки від 07.09.2022 №3237-7501274390 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 фактично проживає у АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 склав і направив до Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скарги на системне перешкоджання адвокатській діяльності від 14.11.2025 №880 та від 14.11.2025 №881. 
Вказані скарги позивача виконані державною мовою, і розміщені на бланках, які містять інформацію про адвоката ОСОБА_1 , виконану недержавною (російською) мовою, а саме: « ОСОБА_2 адвокат свидетельство на право занятия адвокатской деятельностью №1640 от 12.03.2004г.», а в інформації для зв`язку зазначено посилання на поштову сервісну службу rambler.ru.
Управління державної реєстрації Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України звернулося до Уповноваженого із захисту державної мови з листом від 26.12.2025 № 1798, 1799/8.1-48, в якому повідомило, що оформлення адвокатом документів правового характеру на бланках російською мовою, не відповідає вимогам законодавства України щодо обов`язкового застосування державної мови у публічній та професійній діяльності.
Відповідач надіслав адвокату Довженко В.І. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 лист Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови від 05.01.2026 № 74/3-Вих., відповідно до якого адвоката Довженка В.І. запрошено 15.01.2026 о 15:00 до Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови (вул. Хрещатик, 34, м. Київ) на розгляд матеріалів щодо встановлення наявності у діях адвоката ОСОБА_1 ознак складу адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
06.01.2026 на адресу Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови надійшло клопотання адвоката Довженка Валерія Івановича про ознайомлення з матеріалами та надання копій документів, а також щодо відкладення розгляду справи на іншу дату, зареєстроване за № Д-6. У вказаному клопотанні адресою для листування з адвокатом Довженко В.І. вказано: АДРЕСА_1 , email: ІНФОРМАЦІЯ_1 
Адвокату Довженку В.І. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 був надісланий лист Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови від 08.01.2026 № 119/3-Вих., відповідно до якого адвоката Довженка Валерія Івановича повторно запрошено 20.01.2026 о 14:00 до Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови (вул. Хрещатик, 34, м. Київ) на розгляд матеріалів щодо встановлення наявності у діях адвоката ОСОБА_1 ознак складу адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Листом від 18.01.2026 (зареєстровано в Секретаріаті Уповноваженого із захисту державної мови від 19.01.2026 № 93-Вх.) адвокат Довженко В.І. надав пояснення, в яких стверджує, що використаний у бланку графічний елемент, що включає стилізовані обладунки на щиті в національних кольорах та текстовий супровід, є неподільною художньо-композиційною структурою - авторським фірмовим стилем (brand identity), створеним у 2004 році. На його думку, цей об`єкт є логотипом, візуальним кодом ідентифікації адвоката, а не текстом діловодства. Написи на ньому, на думку адвоката Довженка Валерія Івановича, є елементами дизайну («частиною малюнка»), а не актом комунікації. Також в цих поясненнях було зазначено, що російськомовні реквізити в композиції логотипу відображають соціокультурну реальність Донеччини та Маріуполя станом на 2004 рік і сьогодні слугують містком до населення цих територій, яке, залишаючись переважно російськомовним, найбільше потерпіло від агресії. Для нього збереження автентичності цього стилю - це маніфестація віри у відновлення життя на звільнених територіях Донеччини. Будь-яка примусова зміна (спотворення) цього символу в контексті адміністративного переслідування суперечила б його внутрішнім переконанням та праву на повагу до приватного життя.
На розгляд матеріалів щодо встановлення наявності у діях адвоката ОСОБА_1 ознак складу адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення 20.01.2026 о 14:00 до Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови адвокат Довженко Валерій Іванович не з`явився.
20.01.2026 представником Уповноваженого із захисту державної мови Спірідоновим І.О. складено протокол про адміністративне правопорушення. В згаданому протоколі зазначено, що на розгляд матеріалів щодо встановлення наявності у діях адвоката ОСОБА_1 ознак складу адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення до Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови адвокат Довженко Валерій Іванович не з`явився. Зважаючи на викладене, представник Уповноваженого із захисту державної мови Ігор Спірідонов на підставі розгляду відповідних матеріалів встановив, що оформлені звернення адвоката від 14.11.2025 виконані державною мовою, однак розміщені на бланках, які містять інформацію про адвоката Довженка Валерія Івановича, виконану недержавною (російською) мовою, а саме: « ОСОБА_2 адвокат свидетельство на право занятия адвокатской деятельностью №1640 от 12.03.2004г.», а в інформації для зв`язку зазначено посилання на поштову сервісну службу rambler.ru, доступ до якої на території України обмежено. 
Крім того, за результатами перевірки відомостей Спеціальної інформаційної системи Українського національного офісу інтелектуальної власності та інновацій, відсутня інформація про реєстрацію офіційно зареєстрованого символу, що містив би словесне поєднання «ДОВЖЕНКО Валерий Иванович адвокат свидетельство на право занятия адвокатской деятельностью № 1640 от 12.03.2004 г.». Тому, використання зазначеного позначення не підтверджене наявністю зареєстрованих прав інтелектуальної власності в Україні. 
Отже, адвокат порушив вимоги пункту 11 частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
21.01.2026 на адресу місцезнаходження адвоката Довженка Валерія Івановича ( АДРЕСА_2 ) та на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення, яке призначене 28 січня 2026 року об 11:00 у приміщенні Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34, к. 705. Вказаний лист вручено 30.01.2026, що підтверджується роздрукованим трекінгом направленого листа.
26.01.2026 на адресу Секретаріату Уповноваженого із захисту із державної мови надійшло клопотання, зареєстроване за №Д-21, від адвоката Довженка Валерія Івановича про ознайомлення з матеріалами та надання копій документів.
27.01.2026 на адресу Секретаріату Уповноваженого із захисту із державної мови надійшло клопотання, зареєстроване за №Д-23, від адвоката Довженка Валерія Івановича про відкладення розгляду справи.
28.01.2026 листом відповідач надав позивачу відповідь на клопотання та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відкладено на 04.02.2026 10:30.
02.02.2026 на адресу Секретаріату Уповноваженого із захисту із державної мови надійшли клопотання від адвоката Довженка Валерія Івановича про призначення комплексної мистецтвознавчої та лінгвістичної експертизи і про відкладення розгляду справи та надання матеріалів для ознайомлення.
05.02.2026 адвокату Довженку В.І. надіслано лист, яким проінформовано про перенесення розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо застосування недержавної мови під час виконання службових обов`язків, на 12.02.2026 14:00.
12.02.2026 Уповноважений із захисту державної мови Івановська О.П. ухвалила Постанову № 70 про закриття справи про адміністративне правопорушення.
Постанова від 12.02.2026 № 70 мотивована тим, що адвокат Довженко В.І. порушив вимоги пункту 11 частини 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», відтак його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
У постанові констатовано, що правопорушення було вчинено 14 листопада 2025 року, та з посиланням на пункт 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрито.
Незгода ОСОБА_1 з такою підставою закриття справи про адміністративне правопорушення зумовила його звернення до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції вказав, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог, передбачених частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Окреслюючи межі апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що апелянт посилається на наступне:
1) ключовим фактом, що підлягав встановленню, було те, чи є напис на бланку адвоката Довженка В. І. «актом комунікації» (текстом діловодства) чи цілісним твором графічного дизайну (об`єктом авторського права), на який поширюється захисна норма статті 42 Закону про мову; суд, відмовляючи у призначенні експертизи, не маючи відповідного мистецтвознавчого фаху, самостійно надав мистецтвознавчу оцінку об`єкту, назвавши його зміст «очевидним»; дана характеристика є проявом «семантичного редукціонізму», оскільки термін «очевидний» у цьому контексті позбавлений як належного юридичного наповнення, так і мистецтвознавчого змісту, що дозволяв би ігнорувати складну архітектоніку твору. З мистецтвознавчої точки зору, категорія «очевидності» не може бути застосована до аналізу візуальних артефактів, де кожна лінія, шрифт та геометрична пропорція є частиною цілісного «Гештальту» (Gestalt), який сприймається як неподільна художня одиниця, а не як лінійна сума окремих літер;
2) суд проігнорував, що літери в авторському логотипі є «графічними примітивами», інтегрованими в художній образ, а розуміння того, що напис є конструктивним елементом малюнка, вимагає фахових знань у галузі композиції, типографіки та семіотики; «очевидність» тексту для пересічного читача не спростовує його ролі як орнаментального заповнення простору, де естетичне навантаження домінує над лінгвістичним; з юридичної точки зору, посилання на «очевидність» змісту є підміною предмета доказування, оскільки ключовим питанням є не спроможність суду прочитати напис, а правова природа об`єкта та його статус як твору графічного дизайну; у судовій практиці термін «очевидний» тлумачиться як «дуже помітний» або «безперечний», це зазвичай стосується економічного сенсу чи законної мети операцій, а не замінює собою обов`язкове дослідження обставин, що потребують спеціальних знань;
3) відмова у призначенні експертизи через нібито «очевидність» порушує принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, оскільки суд самостійно надав собі повноваження фахівця у сфері інтелектуальної власності; такий підхід робить ілюзорним захист права автора на недоторканність твору, адже лише експерт може науково підтвердити, що примусова зміна мови одного елемента руйнує всю архітектонічну цілісність системи аркушів та авторський задум;
4) суд порушив принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи (частина 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України);
5) суд першої інстанції помилково вважав, що для захисту бланка як об`єкта інтелектуальної власності апелянт мав надати «докази реєстрації»; суд не з`ясував обставину створення цього твору у 2004 році та факт виникнення охорони в силу закону (ст. 11 Закону «Про авторське право і суміжні права»);
6) при ухваленні рішення судом було повністю проігноровано та не надано правової оцінки ключовому доказу - листу Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (УКРНОІВІ) від 11.02.2026 №1205/47-03-2026. Зі змісту вказаного листа, виданого спеціалізованим державним органом, вбачається, що згідно зі статтею 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права», авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення і вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація авторського права чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. В цьому листі орган реєстрації прямо наголошує, що відсутність відомостей про реєстрацію авторського права на твір у Спеціальній інформаційній системі (СІС) УКРНОІВІ не свідчить про те, що об`єкт не охороняється авторським правом, оскільки наявність таких відомостей у системі не є умовою виникнення прав;
7) висновок суду першої інстанції про «відсутність доказів відповідного правового режиму» через ненадання свідоцтва про реєстрацію є юридично помилковим; суд проігнорував офіційне роз`яснення профільної державної установи, яке підтверджує, що фірмовий стиль (бланк) користується правовим імунітетом незалежно від факту реєстрації, а отже, на нього у повному обсязі поширюється захисна норма ст. 42 Закону про мову; така непослідовність суду свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права;
8) апелянт надавав суду докази того, що спірний бланк використовувався протягом 20 років і неодноразово приймався самим Верховним Судом (зокрема, за касаційною скаргою від 12.08.2022 р.), що є актом фактичного визнання державою легітимності оформлення документів; суд взагалі не дослідив ці докази, чим порушив принципи юридичної визначеності та легітимних очікувань;
9) суд не з`ясував чому Секретаріат Уповноваженого проігнорував стадію складання Акта про результати здійснення контролю (ст. 56 Закону про мову), що є обов`язковим «фільтром» перед складанням протоколу; суд обмежився формальним висновком, що для фізичних осіб цей алгоритм не застосовується, хоча закон не містить такої дискримінаційної норми;
10) суд першої інстанції, відмовившись від проведення експертизи та проігнорувавши надані апелянтом докази щодо авторського статусу бланка та попередньої практики його використання, не встановив дійсного предмета доказування;
11) суд самостійно, без залучення фахівця, визначив семіотичну роль художнього об`єкта; судом було необґрунтовано відхилено клопотання про експертизу, твердження про те, що напис є «текстом», а не «елементом дизайну», залишилося недоведеним фактичними даними;
12) авторське право виникає в силу факту створення і не потребує реєстрації; суд проігнорував доказ того, що правова охорона надана об`єкту законом автоматично;
13) секретаріат Уповноваженого не надав жодних доказів або нормативних обґрунтувань того, що адвокатська діяльність (яка є професійною та публічною) звільняє СВП від обов`язку складати Акт про результати контролю; відсутність Акта свідчить про те, що факт порушення не був зафіксований належним первинним документом;
14) оскільки суд не з`ясував природу об`єкта (через відмову в експертизі) та не врахував статтю 42 Закону про мову (виняток для ІВ), висновок про наявність «складу правопорушення» є декларативним та не підтвердженим доказами; згідно з оглядами практики КАС ВС, обґрунтованість рішення СВП є обов`язковою ознакою, яку має встановити суд; констатація вини «механічним переліком документів» без правового аналізу є порушенням ст. 2 КАС України;
15) матеріали справи свідчать, що напис є графічним примітивом, інтегрованим у складний художній ансамбль (щит, обладунки, прапор, латинський девіз); це цілісний «Гештальт», де естетична функція домінує над лінгвістичною; суд не врахував, що для автора цей об`єкт є символом професійної ідентичності та «застиглою пам`яттю» про Маріупольську правову школу;
16) адвокатська діяльність є професійною, а листування велося в межах діловодства; закон про мову не містить виключень для адвокатів щодо обов`язковості складання Акта про результати здійснення контролю перед протоколом; відсутність Акта - це «розрив ланцюга законності», який суд безпідставно легітимізував; предметом перевірки в адміністративних спорах є насамперед дотримання суб`єктом владних повноважень процедури прийняття акта; недотримання алгоритму «Контроль -Акт - Протокол» позбавляє особу можливості надати заперечення на стадії контролю;
17) позивач надав докази, що бланк був прийнятий Верховним Судом у 2022 році без жодних зауважень щодо мови; суд першої інстанції взагалі не згадав про цей факт у рішенні; це порушує принцип «Good Governance» та доктрину Venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки держави); держава не може в особі суду визнавати документ законним, а в особі Омбудсмена - карати за його використання, оскільки це руйнує стан легітимних очікувань особи.
Надаючи послідовну оцінку доводам апелянта, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ст. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи.
За вимогами ч.1 ст. 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення вимог Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" щодо застосування державної мови під час засідань, заходів, зустрічей і робочого спілкування, в актах, діловодстві та документообігу в органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим і органах місцевого самоврядування, на державних і комунальних підприємствах, в установах та організаціях, інших суб`єктах господарювання державної і комунальної форми власності, у судочинстві та діловодстві у судах України, в органах правопорядку, розвідувальних органах, державних органах спеціального призначення з правоохоронними функціями, на державному кордоні України, у процесі виборів та референдумів, у міжнародних договорах України тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або попередження, якщо порушення вчинене вперше.
В свою чергу, згідно з ч.7 ст.1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» робочою мовою діяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій державної і комунальної форм власності, у тому числі мовою засідань, заходів, зустрічей та мовою робочого спілкування, є державна мова.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 49 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» з метою сприяння функціонуванню української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим Законом, на всій території України діє Уповноважений із захисту державної мови. Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається цим Законом.
Відповідно до ч. 2 статті 49 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», основними завданнями Уповноваженого із захисту державної мови є захист української мови як державної, а також забезпечення реалізації права громадян України на отримання інформації та послуг державною мовою у сферах суспільного життя на всій території України. Крім того, Уповноважений вживає заходів щодо усунення перешкод і обмежень у користуванні державною мовою.
Згідно ч.1 ст. 56 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», Уповноважений здійснює державний контроль за застосуванням державної мови у випадку, визначеному частиною третьою статті 55 цього Закону, а також за власною ініціативою.
Предметом здійснення державного контролю за застосуванням державної мови є дотримання визначених цим Законом вимог застосування державної мови.
Порядок здійснення державного контролю за застосуванням державної мови органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання, іншими юридичними особами та їх посадовими особами встановлюється цим Законом.
Уповноважений, його представник за результатами здійснення контролю за застосуванням державної мови складає акт про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови.
Положеннями частини шостої статті 56 Закону передбачено, що у разі фіксації актом про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови факту порушення, зокрема іншим суб`єктом господарювання незалежно від форми власності, вимог щодо обов`язкового застосування державної мови, встановлених статтями 12-23, 25-29, 31-42 цього Закону, Уповноважений, його представник складає на підставі такого акта протокол.
Відповідно до ст. 244-24 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Уповноважений розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства у сфері застосування державної мови та невиконанням законних вимог представника Уповноваженого із захисту державної мови (статті 188-52, 188-53).
Згідно приписів ч. 6 ст. 49 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» Уповноважений здійснює свої повноваження безпосередньо. Для забезпечення виконання повноважень Уповноважений призначає представників. Представник Уповноваженого є працівником секретаріату Уповноваженого і здійснює повноваження, визначені цим Законом, за місцезнаходженням секретаріату або в іншому місці, визначеному Уповноваженим. Акти і протоколи, складені представником Уповноваженого, направляються Уповноваженому.
Згідно п. 24 ч. 1 ст. 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення у справах про адміністративні правопорушення передбачених, ст.ст. 188-52, 188-53 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протоколи про правопорушення мають право складати представники Уповноваженого із захисту державної мови.
В свою чергу, згідно ч.1 та ч.2 ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
При цьому, згідно із ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.05.2019 у справі № 337/3389/16-а, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значущі наслідки для суб`єктів, що знаходяться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.
У контексті наведеного необхідно зазначити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
У справі, що розглядається, Управління державної реєстрації Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України звернулося до Уповноваженого із захисту державної мови з листом від 26 грудня 2025 року № 1798, 1799/8.1-48, в якому повідомило, що оформлення позивачем документів правового характеру на бланках російською мовою, не відповідає вимогам законодавства України щодо обов`язкового застосування державної мови у публічній та професійній діяльності.
Як встановлено судом, вказані документи виконані державною мовою, і розміщені на бланках, які містять інформацію про адвоката ОСОБА_1 , виконану недержавною (російською) мовою, а саме: « ОСОБА_2 адвокат свидетельство на право занятия адвокатской деятельностью №1640 от 12.03.2004г.», а в інформації для зв`язку зазначено посилання на поштову сервісну службу rambler.ru.
12 лютого 2026 року Уповноважений із захисту державної мови Івановська О.П. ухвалила Постанову № 70 про закриття справи про адміністративне правопорушення, яка мотивована тим, що адвокат ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 11 частини 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», відтак його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Для кваліфікації діяння як адміністративного правопорушення необхідна сукупність чотирьох елементів його складу: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони.
Об`єктом правопорушення є порядок застосування української мови, зокрема у інформації для загального ознайомлення який врегульовано приписами Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", а об`єктивною стороною - їх порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про функціонування української мови як державної" інформація для загального ознайомлення (оголошення, зокрема ті, які містять публічну пропозицію укласти договір, покажчики, вказівники, вивіски, повідомлення, написи та інша публічно розміщена текстова, візуальна і звукова інформація, що використовується або може використовуватися для інформування необмеженого кола осіб про товари, роботи, послуги, певних суб`єктів господарювання, посадових, службових осіб підприємств або органів державної влади, органів місцевого самоврядування) подається державною мовою, якщо інше не встановлено цим Законом.
Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» адвокати зобов`язані володіти державною мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків.
Таким чином, бланк, як цілісний документ офіційного листування адвоката з органами державної влади, складається державною мовою відповідно до означених вище приписів Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
Інформація щодо прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на такому бланку є відповідним актом комунікації, тобто інформацією для загального ознайомлення, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Доводи апелянта щодо використання авторського логотипу як «цілісного твору графічного дизайну» та орнаментального заповнення простору, де естетичне навантаження домінує над лінгвістичним судова колегія відхиляє, оскільки статтею 13 Правил адвокатської етики передбачені спеціальні вимоги до рекламування адвокатської діяльності, зокрема, встановлено, що адвокат має право рекламувати свою професійну діяльність з дотриманням чинного законодавства і цих Правил. 
Правилами адвокатської етики визначено, що рекламні матеріали про адвокатську діяльність (та будь-які інші матеріали, такі як бланки, візитівки та інше) не можуть містити: оціночних характеристик відносно адвоката; критики адвокатами інших адвокатів; заяв про вірогідність успішного виконання доручень та інших заяв, що можуть викликати безпідставні надії у клієнтів; вказівок, які можуть сформувати уявлення, що діяльність саме цього адвоката характеризується рисами і показниками, притаманними, у дійсності, адвокатурі як такій. Рекламні матеріали про діяльність адвоката мають бути об`єктивними, достовірними, чіткими та зрозумілими й не повинні містити натяків, двозначностей або іншим чином утворювати підґрунтя для введення потенційних клієнтів в оману, а також мають відповідати розумним естетичним вимогам. Рекламні матеріали не можуть демонструватись (розміщуватись) за допомогою способів (у способи), які дискредитують інститут адвокатури, створюють умови для його зневаги, принижують професію та статус адвоката України. Адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально або через адвокатське бюро чи об`єднання (керівники адвокатського об`єднання), несуть персональну відповідальність за достовірність рекламних матеріалів про них (про адвокатські бюро, об`єднання), а також за їх відповідність чинному законодавству та цим Правилам. Виготовлення, демонстрація, розміщення чи будь-яке інше оприлюднення рекламної продукції, що спрямована на популяризацію особи адвоката, який працює індивідуально або в будь-якій іншій організаційній формі адвокатської діяльності, та надаваних ним адвокатських послуг, має здійснюватися у відповідності до вимог Конституції України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», «Про рекламу», «Про захист прав споживачів» та інших норм чинного законодавства України, з урахуванням судової практики судів України та практики Європейського суду з прав людини.
Судова колегія також враховує, що окремого правового режиму для логотипу адвоката на відповідних бланках приписи Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не містять.
В частині доводів апелянта щодо недоторканості художньої системи, неподільності візуального артефакту, складної архітектоніки твору, архітектонічної цілісності системи аркушів та авторського задуму, колегія суддів зауважує, що предметом спірних правовідносин є питання правомірності притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Таким чином, з`ясування інтелектуальної та художньої цінності напису російською мовою на бланках адвоката Довженко В.І. перебуває поза межами судового контролю.
За таких підстав колегія суддів відхиляє покликання апелянта на аналіз візуальних артефактів, де кожна лінія, шрифт та геометрична пропорція є частиною цілісного «Гештальту» (Gestalt), який сприймається як неподільна художня одиниця, а не як лінійна сума окремих літер.
Суд першої інстанції вірно виснував, що визнання графічного оформлення бланку цілісним твором дизайну не є визначальним, оскільки захист авторського права не є предметом доказування у спірному випадку.
Щодо посилання апелянта на статтю 42 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» (торговельні марки (знаки для товарів і послуг) використовуються у тому вигляді, в якому їм надана правова охорона), колегія суддів враховує відсутність у матеріалах справи свідоцтва України на торговельну марку.
У частині тверджень апелянта щодо авторських прав на твір, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 6 Закону України «Про авторське право і суміжні права» бланки адвоката не є об`єктами авторського права.
Посилання апелянта на лист Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (УКРНОІВІ) від 11 лютого 2026 року №1205/47-03-2026, судова колегія оцінює критично, оскільки листи органів державної влади не є нормативно-правовим актом, не встановлюють правових норм загальної дії та мають інформаційно-роз`яснювальний характер.
Щодо дотримання алгоритму, колегія суддів зазначає, що відповідно до правових висновків, що викладені Верховним Судом у постанові від 22 травня 2020 року у справі №825/2328/16, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення; певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Верховний Суд у цій постанові також наголосив, що, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості. Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 820/3914/17, від 29 листопада 2019 року у справі № 359/7194/16-а, від 24 жовтня 2019 року у справі № 806/1243/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 210/3268/15-а та від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18.
З огляду на вищезазначене доводи апелянта про те, що порушення ст. 56 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» є самостійною підставою для визнання протиправним рішення відповідача, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду цієї справи.
Заперечення апелянта щодо фіксації факту порушення належним первинним документом та розриву ланцюга законності спростовуються наданим відповідачем протоколом про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів також вбачає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що поєднання закриття справи на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення не є взаємовиключним рішенням.
Судова колегія відхиляє посилання апелянта на постанови Верховного Суду у справах №160/24320/24, №460/21394/23, №280/3841/21, №380/5945/20, №160/12308/22, №520/5995/23, № 200/6298/20-а, №620/1519/23, №480/1519/23, оскільки такі не є релевантними до спірних правовідносин та жодних висновків, що процитовано апелянтом, не містять.
Доводи апелянта щодо 20-річної правомірної практики, процесуального аудиту Верховним Судом та легітимних очікувань, символу професійної ідентичності та застиглої пам`яті про Маріупольську правову школу, створення судом гібридних норм, колегія суддів відхиляє як очевидно безпідставні.
В частині заперечень апелянта щодо відмови у призначенні експертизи судова колегія погоджує висновки суду першої інстанції, що питання, порушені позивачем стосуються правового режиму графічного дизайну, що не має значення для справи, оскільки предметом доказування не є захист авторського права. Крім того, позивач ставив питання права, що суперечить частині 2 статті 101 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо апеляційного оскарження вказаної ухвали суду, колегія суддів зауважує, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Вказані висновки підтримані Верховним Судом у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 200/3887/19-а.
Керуючись наведеним, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є спростованими.
Вирішуючи клопотання апелянта про призначення експертизи, заявлене до суду апеляційної інстанції, колегія суддів керується наступним.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено поняття судової експертизи - дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи, призначає експертизу у справі за сукупності умов, зазначених в статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх неправильності. Учасники справи мають право запропонувати суду ряд питань роз`яснення яких, на їх думку, потребує висновку експерта. Остаточні питання, з яких має бути проведена експертиза визначаються судом, проте питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.
За результатами вирішення клопотання суд виносить ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій (яким) доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд може визначити експерта чи експертну установу самостійно.
Висновком експерта слід, вважати, наданий експертом у письмовій формі докладний опис проведених під час експертизи досліджень, зроблені у їх результаті висновки щодо досліджених об`єктів, явищ чи процесів та обґрунтовані відповіді на поставлені питання, що дають інформацію про обставини у справі.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Отже, висновок експерта - це засіб доказування, який формується експертом в результаті проведеного дослідження, заснованого на застосуванні спеціальних знань, на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи і складається у формі та в порядку передбаченому КАС України, ЗУ «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.
Експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться на замовлення учасника справи (частина перша статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи викладене, з метою встановлення обставин у справі, які потребують спеціальних знань у певній галузі, суд за власною ініціативою чи за ініціативою осіб, які беруть участь у справі, має право призначити судову експертизу шляхом постановлення відповідної ухвали з визначенням питань для дослідження.
Мотивуючи наведене клопотання апелянт вказав про те, що призначення експертизи в апеляційній інстанції є необхідним для дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, оскільки встановлення природи напису (текст чи елемент дизайну) потребує спеціальних знань у галузі семіотики та мистецтвознавства, якими суд не володіє.
На підставі досліджених матеріалів справи, наданих доказів, посилань сторін та нормативного регулювання спірних правовідносин, судова колегія дійшла послідовного висновку про відсутність достатніх правових підстав для призначення комплексної мистецтвознавчої та лінгвістичної експертизи, оскільки питання захисту авторських прав, належність бланку до об`єктів авторського права, що передбачають захист прав інтелектуальної власності не є спірними у цій справі та не входять до обсягу доказування.
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 8 серпня 2024 року у справі № 560/6850/23 та висновків про те, що призначення експертизи є обов`язковим кроком для повного дослідження доказів, колегія суддів зауважує, що вказаних висновків касаційний суд не висловлював. Крім того, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду.
З урахуванням вищенаведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 травня 2026 року залишити без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, відповідно до ч.1 та ч.3 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: Н.П. Бужак 

І.О. Грибан