ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 389/1122/24
провадження № 61-3379св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Улибіною-Вельгус Мартою Віталіївною, на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року у складі судді Швець Л. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року в складі колегії суддів Матківської М. В., Сопруна В. В., Стадника І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позов мотивовано тим, що 17 грудня 2019 року ОСОБА_4 склала на його користь заповіт, відповідно до якого належну їй земельну частку, що знаходиться на території Городківської сільської ради Крижопільського (Тульчинського) району Вінницької області, площею 2, 0100 га, кадастровий номер 0521981200:02:002:0935, цільове призначення - для ведення сільськогосподарського виробництва заповіла йому.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, проте він дізнався про її смерть випадково в березні 2024 року. Це зумовлено тим, що ОСОБА_4 проживала у м. Знам`янка Кропивницького району Кіровоградській області, а позивач постійно проживає та працює у Вінницькій області, через втрату свого телефону та невідновлення всього списку контактів у нього не було можливості спілкування із нею. До того ж родичі ОСОБА_4 не зацікавлені були повідомити його про її смерть.
12 березня 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Полякова О. О. за місцем відкриття спадщини про надання інформації щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Його було повідомлено, що із заявою про спадщину в шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця звернулася онука померлої - ОСОБА_2 , а він пропустив строк для прийняття спадщини. Також нотаріус роз`яснив йому, що у разі наявності поважних причин він може звернутися до суду із позовом для встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини. 
ОСОБА_3 просив суд визначити додатковий строк в два місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, позов задоволено.
Визначено ОСОБА_3 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Знам`янка Кропивницького району Кіровоградської області Україна, у два місяці після набрання рішенням суду законної сили.
Рішення судів мотивовано тим, що відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. 
Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. 
З наявних матеріалів спадкової справи № 09/2023, відкритої за заявою спадкоємця за законом ОСОБА_2 , вбачається, що відсутні об`єктивні письмові відомості про те, що нотаріус повідомляв позивача про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , наявності на його ім`я заповіту та відповідно наявності у нього спадкових прав. Відповідно до частини другої статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру. Дані про те, що нотаріус намагався дізнатися адресу місця проживання спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 з використанням даних Єдиного державного демографічного реєстру відсутні, хоча нотаріус мав таку можливість і за таких обставин зобов`язаний був це зробити. Таким чином, нотаріус на порушення Закону України «Про нотаріат», пункту 2.2 глави 9, пунктів 2.2 і 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, не вчинив дій для розшуку спадкоємця, зокрема й засобами публічного оголошення або повідомлення у пресі, якщо йому не було відомо місце проживання або місце роботи спадкоємця.
Враховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивача як спадкоємця майна спадкодавця ОСОБА_4 , а також наведені позивачем причини, а саме його необізнаність про смерть спадкодавця, які є об`єктивними та істотними труднощами, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Щодо доводів відповідача про те, що незнання про смерть спадкодавця позивачу не є поважною причиною для поновлення йому строку для подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, то у зазначених відповідачем постановах Верховного Суду вказано, що саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчать про поважність пропуску зазначеного строку. Разом з тим, суд бере до уваги ту обставину, що нотаріусом не вжито заходів для повідомлення позивача про відкриття спадщини. У зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України, що спричинило обмеження в пересуванні громадян, позивач не мав можливості відновити зв`язок із спадкодавцем, так як він не проживав із спадкодавцем в одному населеному пункті, а в різних областях. Суд приймає до уваги доводи позивача з приводу причин пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки такі підтверджуються наданими ним доказами, які відповідачем не спростовані.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у судовому засіданні позивач пояснив, що спадкодавець - це двоюрідна сестра його батька. Земельна ділянка, яка є предметом заповіту, як земельна частка (пай) належала рідній сестрі ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і після смерті якої ОСОБА_4 02 грудня 2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину, спадковим майном за яким був сертифікат на право на цю земельну частку (пай). Вирішивши деякі фінансові питання в 2019 році тітка зробила розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповіла йому цю земельну ділянку, передавши її фактично йому у власність в 2019 році та передала йому оригінали всіх документів на земельну ділянку, яку він обробляє та сплачує податки. Раніше він спілкувався із ОСОБА_4 , вона в 2019 році приїздила до нього. Після відновлення телефонного зв`язку із ОСОБА_4 він неодноразово телефонував на її номер телефона, проте на другому кінці відповідала інша жінка, повідомивши, що це уже її телефон. Лише після смерті ОСОБА_4 він дізнався, що її син, який зловживає спиртними напоями, викрав у матері і продав її телефон. Єдиним виходом відновити зв`язок із ОСОБА_4 це була поїздка до неї за її місцем проживання в Кіровоградську область. Такої можливості він не мав, так як проживає і працює у Вінницькій області та у зв`язку із тим, що із 2022 року у країні оголошено військовий стан, обмежений рух по країні і ведуться бойові дії. Крім цього, земельна ділянка, належна на праві власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_4 , на яку вона склала заповіт на його користь, фактично перебувала у його користуванні. Ця земельна ділянка межує із земельною ділянкою, що належить йому на праві власності, і він їх використовує та обробляє одноосібно. При сплаті ним земельного податку за належну ОСОБА_4 земельну ділянку він дізнався, що ОСОБА_4 померла.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову, у тому числі виходячи із свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, який був складений ОСОБА_4 на користь свого родича не першого ступеня спорідненості, і яким вона виразила свою волю щодо розпорядження належним їй майном - лише земельною ділянкою на користь свого двоюрідного племінника - позивача.
Зазначені позивачем причини пропуску встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а саме втрата позивачем телефону, неможливість відновити зв`язок із родичкою, оскільки він не проживав в одному населеному пункті із спадкодавцем, а в різних областях, а також через військову агресію рф проти України та обмеженням руху по країні, тому він був необізнаний про її смерть, а також неповідомлення родичами ОСОБА_4 про її смерть. При цьому позивач як і за життя ОСОБА_4 , так і після відкриття спадщини, продовжував користуватися належною спадкодавцю земельною ділянкою, обробляти її, сплачувати податки. Тому суд визнав поважними такі причини, що були пов`язані з об`єктивними, істотними труднощами для вчинення позивачем таких дій, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості своєчасно оформити свої спадкові права. 
Аргументи учасників справи
11 березня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення судів скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що більше як за рік часу позивач міг би знайти можливість на відновлення контактів та поцікавитися життям спадкодавця, яка була особою похилого віку, враховуючи введений воєнний стан, тим більше знаючи, що на його ім`я було видано заповіт. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Необізнаність спадкоємця про факт смерті спадкодавця не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Cуд першої інстанції не взяв до уваги доводів відповідача та практики Верховного Суду, яка є усталеною в таких спорах, а також порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства. Позивач зазначав, що родичі спадкодавця були не зацікавлені у повідомленні його про смерть ОСОБА_4 , натомість про неправомірність дій з боку нотаріуса нічого не вказував. Виходить, що на підтвердження заявлених вимог позивача суд самостійно вказав, що нотаріусом не вжито заходів для повідомлення всіх спадкоємців про відкриття спадщини.
Разом з тим, у заповіті чи в інших документах спадкової справи відсутні відомості про місце проживання чи роботи позивача, а відповідно до норм статті 63 Закону України «Про нотаріат», якою керувався суд першої інстанції, нотаріус отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Суд витребував спадкову справу в нотаріуса, проте не робив запит про те, чи скеровував нотаріус електронний запит для отримання відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру чи ні. 
Суд не дослідив жодного доказу, який би підтвердив обставини, на які посилався позивач, а саме ні підтвердження втрати телефону, ні неможливості відновлення зв`язку, а також доказів сплати податку за земельну ділянку та її користування. Позивач до суду не надав доказів, які б свідчили про наявність перешкод для подання заяви про прийняття спадщини, тобто позивач не довів існування об`єктивних та непереборних перешкод для прийняття ним спадщини у встановлений законом строк. Суд першої інстанції помилково переклав обов`язок позивача на нотаріуса, при тому що позивач зазначав лише про неповідомлення про смерть спадкодавця її родичами, і фактично хотів перекласти цей обов`язок саме на відповідача.
Також не є зрозумілим, що мав на увазі позивач вказуючи, що: «Вирішивши деякі фінансові питання в 2019 році тітка зробила розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповіла йому цю земельну ділянку, передавши її фактично йому у власність в 2019 році та передала йому оригінали всіх документів на земельну ділянку, яку він обробляє та сплачує податки». Згідно з нормами чинного ЦК України прийняттям спадщини є не вступ у користування та володіння, а подання заяви про прийняття спадщини.
05 травня 2025 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано тим, що скаржницею ігнорується той факт, що хоч він і не є ОСОБА_4 родичем першого ступеня споріднення, але саме на його користь вона склала заповіт, предметом його є земельна ділянка. Фактично ще в 2019 році ОСОБА_4 передала йому зазначену земельну ділянку та передала оригінали всіх документів на земельну ділянку. Тому суди абсолютно правомірно вказали у своїх рішеннях, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
У відповідача немає жодних доказів, що він пропустив строк для прийняття спадщини без поважних причин. Не маючи відомостей про смерть ОСОБА_4 він і не міг виконати свій обов`язок в частині звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Лише в березні 2024 року, коли він звернувся в Крижопільске відділення ДПС України, щоб сплатити податки за земельну ділянку, яка належала ОСОБА_4 , він дізнався про її смерть та одразу звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Наведене свідчить, що він пропустив строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з причин від нього незалежних. У нього не було можливості відновити номер телефону спадкодавця, що і стало причиною несвоєчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16, від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, суд не обґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів - пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 17 грудня 2019 року ОСОБА_4 (двоюрідна тітка позивача, баба відповідача) склала заповіт, відповідно до якого вона заповідала на користь ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, що знаходиться на території Городківської сільської ради Крижопільського (Тульчинського) району Вінницької області, площею 2,0100 га, кадастровий номер 0521981200:02:002:0935, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 1271. Такий заповіт на день смерті заповідача ОСОБА_4 не змінений та не скасований.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Знам`янка Кропивницького району Кіровоградської області померла ОСОБА_4 .
23 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті її баби ОСОБА_4 , в зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 09/2023.
12 березня 2024 року до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова О. О. із усною заявою про надання інформації щодо порядку прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся ОСОБА_3 . 
Згідно із письмовим повідомленням нотаріуса № 82/02-14 від 15 березня 2024 року ОСОБА_3 повідомлено про наявність спадкової справи, спадкоємців, які звернулися із заявою про прийняття спадщини, а також те, що нотаріус не може прийняти від нього заяву про прийняття спадщини, оскільки на час його звернення термін для прийняття спадщини, встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України, сплив; роз`яснено, що у разі наявності поважних причин ОСОБА_3 може звернутися до суду із позовом. 
В матеріалах спадкової справи міститься письмова заява ОСОБА_3 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка зареєстрована нотаріусом 24 червня 2024 року. Нотаріус, розглянувши заяву ОСОБА_3 , 26 червня 2024 року виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовив останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо спірної земельної ділянки. Постанова мотивована тим, що ОСОБА_3 було порушено вимоги статей 1270 та 1272 ЦК України, а саме - пропущений шестимісячний термін звернення до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі 
№ 6-1486цс15 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні». 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Крім того, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі 6-1215цс16 від 14 вересня 2016 року, якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, зокрема, через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20, на яку посилається заявник, зазначено, що «вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано: 
«відсутність відомостей про смерть спадкодавця не може вважатися об`єктивною причиною, що перешкодила ОСОБА_1 прийняти спадщину, яка знала про місце проживання батька, а з дотриманням загальноприйнятих норм поведінки мала можливість цікавитися життям та здоров`ям спадкодавця, а отже, знати про його смерть. За таких обставин, позивач не надала переконливих доказів, що вона не могла знати про смерть батька, а тому посилання на відсутність такої інформації не є тією об`єктивною і непереборною обставиною, що перешкодила вчинити дії щодо прийняття спадщини.
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що смерть її батька співпала з початком збройної агресії Російської Федерації проти України, що ускладнило можливість виїзду за межі місця проживання та залишення дітей без нагляду. Такі доводи не заслуговують на увагу та не впливають на законність та обґрунтованість ухвалених судових рішень. Як зазначала позивач у позовній заяві вона пропустила строк на прийняття спадщини через те, що не мала інформації про смерть батька, а не через інші вказані нею у касаційній скарзі обставини».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, на яку посилається заявник, вказано, що «причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та від 04 листопада 2015 року у (справа 
№ 6-1486цс15). Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, оскільки наведені ним обставини не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20 вказано, що «саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 703/1560/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 344/6096/16-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах».
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Європейський суд з прав людини нагадав, що «принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та «Регнер проти Чехії» [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі «Клінік дез Акація та інші проти Франції» (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі «Чепек проти Чехії» (), заява № 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року).
У справі, що переглядається:
позивач зазначав, що пропустив строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом з поважних причин, оскільки в кінці 2022 року він втратив телефон, а відновити весь список контактів йому не вдалось, тому можливість спілкування з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була втрачена; ОСОБА_4 проживала у м. Знам`янці Кропивницького району Кіровоградській області, а він проживає та працює у Вінницькій області. Родичі ОСОБА_4 не зацікавлені були повідомити його про її смерть, а тому про смерть спадкодавиці він дізнався лише у березні 2024 року;
суди вважали, що причини пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини є поважними, з урахуванням свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового праватакож послалися на те, що нотаріусом у порушення вимог статті 63 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, не вжито заходів для повідомлення позивача як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини;
однак суди не звернули увагу на те, що необізнаність про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини сама по собі є неповажною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. За обставин цієї справи відповідач був обізнаний про наявність заповіту, складеного ОСОБА_4 на його користь. Тому з дотриманням загальноприйнятих норм поведінки позивач мав можливість цікавитися життям та здоров`ям спадкодавця, у зв`язку з чим самих лише пояснень позивача про втрату телефона та неможливість відновити зв`язок із спадкодавцем через військову агресію рф проти України,і що померла ОСОБА_4 для позивача не є родичкою першого ступеня споріднення, недостатньо. При цьому аналіз змісту позовної заяви, а також інших письмових пояснень ОСОБА_3 в суді першої інстанції свідчить, що на обставину неповідомлення його нотаріусом про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 позивач і не посилався;
помилковим є і врахуванням судами тієї обставини, що позивач фактично володіє земельною ділянкою, яка є предметом заповіту, оскільки вказана обставина не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.
За таких обставин висновок судів про наявність у позивача об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які перешкоджали йому подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк, є помилковим. Тому рішення судів підлягають скасуванню з з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 1 816,80 грн (а. с. 210), а за подання касаційної скарги - 2 422,40 грн. Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування судових рішень і ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову, то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судові витрати на сплату судового збору.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 239,20 грн судових витрат на сплату судового збору.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко