ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6258/26 Справа № 183/9468/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2026 року  Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В, Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Усенко Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання права власності в порядку спадкування на недоотриману пенсію, зобов`язання нарахувати та виплатити недоотриману пенсію, стягнення недоотриманої пенсії
за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області
на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

12 вересня 2025 року до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання права власності в порядку спадкування на недоотриману пенсію, зобов`язання нарахувати та виплатити недоотриману пенсію, стягнення недоотриманої пенсії. В обґрунтування якої посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Алчевськ Луганської області померла мати позивачки ОСОБА_2 , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді недоотриманої за життя пенсії. 16 травня 2025 року приватним нотаріусом позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії у розмірі 196136,40 грн., нарахованої у період з 16.10.2021 року про 23.05.2024 року. Окрім того, виплату пенсії ОСОБА_2 припинено починаючи з 01.04.2017 року. У відповідь на звернення позивачки відповідач повідомив, що виплату пенсії для ОСОБА_2 було призупинено відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особами за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ №365 від 08.06.2016 року.
Зазначає, що виплата пенсії може бути припинена лише у випадках, передбачених законом. ОСОБА_2 мала право на нарахування та виплату пенсії за період з 01.04.2017 року по 15.10.2021 року незалежно від звернення до органу пенсійного фонду чи наявності/відсутності довідки ВПО, тому підстав для припинення нарахування пенсії не було. Таким чином, наявні перешкоди у реалізації позивачкою прав на спадкування недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю, а тому вона звернулася до суду із цим позовом та просить задовольнити позовні вимоги.
У зв`язку з чим просить суд: - визнати за нею право власності в порядку спадкування на недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 01.04.2017 року по 15.10.2021 року; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці недоотриману пенсію ОСОБА_2 , за період з 01.04.2017 року по 15.10.2021 року; - стягнути з відповідача на користь позивачки недоотриману пенсію ОСОБА_2 , та не виплачену згідно із свідоцтвом про право власності на спадщину за законом. яке видане 16.05.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий №90 у розмірі 196 136,40 грн.(а.с. 1-12).

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Луганській області про визнання права власності в порядку спадкування на недоотриману пенсію, зобов`язання нарахувати та виплатити недоотриману пенсію, стягнення недоотриманої пенсії - задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити нарахування та виплатити спадкоємцю ОСОБА_1 недоотриману пенсію ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 квітня 2017 року по 15 жовтня 2021 року.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області недоотриману пенсію ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не виплачену згідно із свідоцтвом про право власності на спадщину за законом, яке видане 16.05.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий №90 у розмірі 196136,40 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 91-96).

Не погодившись із рішенням суду, відповідач ГУ ПФУ в Луганській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 98-102). 

ОСОБА_1 скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу по даній справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17 вересня 2024 року , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 838 (а.с. 16).
Померла ОСОБА_2 доводилася позивачці матір`ю, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 21.09.1972 року та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 16.04.2004 року (а.с. 17, 18).
16 травня 2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалія І.В. видане свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 90, спадкова справа № 7/2024, за змістом якого спадкоємцем майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з грошових коштів у виді недоотриманої пенсії за період з 16 жовтня 2021 року по 23 травня 2024 року в сумі 196136,40 грн. (а.с.19).
З листа ГУ ПФУ в Луганській області від 17.06.2025 року вбачається, що ОСОБА_2 на момент смерті перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області, як внутрішньо переміщена особа, виплату пенсії припинено з 01.04.2017 року. Макет пенсійної справи перебуває у приміщенні, розташованому на тимчасово окупованій території, надати документи щодо припинення виплати немає можливості. За життя померла ОСОБА_2 з заявою про поновлення виплати пенсії не зверталася, тому пенсійні виплати за період з 01.04.2017 року по 15.10.2021 року не нараховувалися, заборгованість відсутня (а.с. 22, 23).
Листом відповідача від 11.08.2025 року позивачці повідомлено, що ОСОБА_2 на момент смерті перебувала на обліку як отримувач пенсії у зв`язку з втратою годувальника з особливістю внутрішньо переміщеної особи, виплату якої з 01.04.2017 року було призупинено відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 (а.с. 28).
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2025 року витребувано у ГУ ПФУ в Луганській області: інформацію щодо розміру пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , за період з 01.04.2017 року по 15.10.2021 року; паперову копію матеріалів електронної пенсійної справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 37а).
На виконання зазначеної ухвали відповідач зазначив, що пенсія ОСОБА_2 за період з 01.04.2017 року по 15.10.2021 року не нараховувалася; пенсія за період з 16.10.2021 року по 23.05.2024 року складає 196 136,40 грн. Однак, ГУ ПФУ в Луганській області не повідомило суд про місцезнаходження пенсійної справи, не надало інші докази та не повідомило причини ненадання (а.с. 41-48).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити нарахування та виплату позивачеві суми пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 15 жовтня 2021 року включно, належних спадкодавиці ОСОБА_2 , на які вона мала право за життя, але не отримала їх через не нарахування цих пенсійних виплат Пенсійним фондом, та на які позивачка як спадкоємиця має право на всю суму недоотриманої пенсіонером пенсії, оскільки суми недоотриманої за життя пенсіонером пенсії входить до складу спадщини, є обґрунтованими. Щодо вимоги позову про визнання за позивачем права власності на недоотриману пенсію включно, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки зобов`язанням відповідача здійснити нарахування та виплату пенсію ці вимоги фактично вирішені, а визнання права власності взагалі, без визначення конкретної суми не призведе до відновлення порушеного права позивача, а є обставиною, яка встановлюється при мотивації судового рішення, а тому зазначене не буде ефективним способом захисту порушеного права, без визначення конкретної суми.

Враховуючи, що апелянт фактично оскаржує судове рішення в частині, якій задоволено позовні вимоги, суд апеляційної інстанції перевіряє рішення саме в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині, що переглядається, з огляду на наступне.
Так, частиною 1 статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Як вбачається із частини 1 статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частини 1 статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 1 статті 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України).
Тлумачення статті 1227 ЦК України, свідчить про те, що:
- цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;
- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;
- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1227 ЦК України за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту – смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї – спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що недоотримана пенсія померлих внутрішньо переміщених осіб виплачується спадкоємцям за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1165 від 10 листопада 2021 року, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний вище Порядок 1165 визначає додаткові умови виплати недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, що не передбачені Конституцією України та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року, у справі № 320/60179/24 визнано протиправним та нечинним абзац 2 пункту 1 Порядку № 1165 "Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік" та визнано протиправним та нечинним п. 4 Порядку № 1165 "Пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису. Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів. У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної' до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів. За результатами виконання бюджету Пенсійного фонду України за дев`ять місяців відповідного року зазначений в абзаці другому цього пункту розмір пенсійної виплати за минулий період може бути збільшений пропорційно залишку бюджетних призначень, але не може перевищувати належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів".
Постановою Верховного Суду від 16.07.2026 у справі № 320/60179/24 рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року залишено без змін.
Отже, відповідні положення Порядку №1165 з дня набрання законної сили рішення у вказаній справі, тобто з 01.04.2026 не застосовуються, а тому право позивачки на отримання пенсії, яка належала за життя її померлій матері , однак не була нею отримана, право на спадкування за законом, яке встановлено нотаріусом і ніким не оскаржене, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Частиною 1 статті 52 вказаного вище Закону передбачено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.
Як вбачається із частини 3 статті 52 вказаного вище Закону, у разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Частиною 1 статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Право на спадщину позивачки підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане на її ім`я та не є предметом спору в даній справі.

Частиною 1 статті 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Колегія суддів наголошує, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з приводу особливостей виплати недоотриманої пенсії пенсіонерів, які є внутрішньо переміщеними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки ОСОБА_1 , успадкувала належні спадкодавцю ОСОБА_2 суми пенсії у відповідності до положень статті 1227 ЦК України, у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами та в частині, що переглядається ухвалив рішення, що відповідає вимогам законодавства. Тому доводи апеляційної скарги щодо порушенням судом норм матеріального права є безпідставними.
Докази та обставини, на які посилається ГУ ПФУ в Луганській області в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскарженій частині - залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - залишити без задоволення. 

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2026 року в оскарженій частині - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року.

Судді: