Справа № 161/20118/25 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/799/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулося в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 14 січня 2014 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір до договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних карток (особистих) № Н031963232 від 14 січня 2014 року. Невід`ємною частиною його є правила користування карткою, інформаційний листок, тарифи тарифного пакету приватного банківського обслуговування, які розміщені на офіційному сайті банку. Позивач вказує, що відповідно до договору, попередньо ознайомившись зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, які розміщені на офіційному сайті АТ «ОТП Банк» www.otpbank.com.ua, на підтвердження чого позичальником було власноруч підписано додатковий договір до договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних карток (особистих) № Н031963232 від 14 січня 2014 року, позичальник бажав оформити поточний (картковий) рахунок та отримати електронний платіжний засіб.
Відповідно до умов зазначеного договору АТ «ОТП Банк» взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку НОМЕР_1 , надання картки держателю, а також виконання розрахункового обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. На картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий за заявою ОСОБА_1 , було встановлено ліміт, порядок користування яким визначено правилами користування карткою. Розмір процентної ставки становить 3,3 % в місяць (пункт 6.5 договору).
Зазначає, що на виконання умов вищевказаного договору АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання виконав та згідно з випискою за картковим рахунком відповідачем використано кредит в загальному розмірі 14620,00 грн. Відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 26621,39 грн, з яких 14620 грн – заборгованість за тілом кредиту, 12001,39 грн – заборгованість за відсотками та комісією. Загалом позичальницею ОСОБА_1 здійснено поповнення рахунку на загальну суму 43022,12 грн, останній платіж надійшов 01 квітня 2022 року на суму 1164,00 грн.
20 вересня 2024 року між АТ «ОТП БАНК» і ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 .
Покликаючись на зазначені обставини, позивач ТОВ «Свеа Фінанс» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № Н031963232 від 14 січня 2014 року в розмірі 26621,39 грн, а також 2422,40 грн сплаченого судового збору.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2025 року позов ТОВ «Свеа Фінанс» у даній справі задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором по орендних платежах за договором № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року в сумі 12784 грн, та за договором № Н031963232 від 14 січня 2013 року в сумі 26621,39 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Свеа Фінанс» 2422,40 грн судового збору. 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2026 року у даній справі заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ТОВ «Свеа Фінанс» відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення встановив обов`язок ОСОБА_1 сплатити заборгованість за договором по орендних платежах № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року, хоча предметом спору у даній справі є кредитні правовідносини. Вказала, що між сторонами не укладалися договори оренди та в матеріалах справи відсутній договір № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року, який би стосувався орендних платежів, сам позивач у позовній заяві не посилався на орендні зобов`язання. Вважає, що позивачем при зверненні до суду з позовом пропущено строк позовної давності. Зазначила, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до вимог частини 13 статті 7, частини 1 статті 368, частини 1 статті 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи з огляду на ціну позову – 26621,39 грн.
Згідно з частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
У відповідності до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено достатніми та допустимими доказами укладення між сторонами додаткового договору до договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних карток № Н031963232 та отримання відповідачкою кредиту. Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд дійшов висновку, що вказане свідчить про порушення прав позивача, яке підлягає захисту шляхом стягнення заборгованості за договором по орендних платежах за договором № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року в сумі 12784 грн та за договором № Н031963232 від 14 січня 2014 року в сумі 26621,39 грн.
Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як установлено судом, 14 січня 2014 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір до договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних карток (особистих) № Н031963232 від 14 січня 2014 року. Невід`ємною частиною договору є правила користування карткою, інформаційний листок, тарифи тарифного пакету приватного банківського обслуговування, які розміщені на офіційному сайті банку. 
Відповідно до змісту додаткового договору, попередньо ознайомившись зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договору та усіх додатків до нього, невід`ємною частиною яких є додатковий договір до договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) № Н031963232 від 14 січня 2014 року, та які розміщені на офіційному сайті АТ «ОТП Банк» www.otpbank.com.ua, позичальницею ОСОБА_1 було власноруч підписано додатковий договір до договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних карток (особистих) № Н031963232 від 14 січня 2014 року. 
Відповідно до умов зазначеного договору АТ «ОТП Банк» взяло на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку НОМЕР_1 , надання картки держателю, а також виконання розрахункового обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. На картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий за заявою ОСОБА_1 , було встановлено ліміт, розмір процентної ставки становить 3,3 % в місяць (пункт 6.5 договору) (а. с. 6 зворот, 7).
Крім того, судом установлено, що позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості, покликаючись на те, що позичальник належним чином не виконувала взятих на себе зобов?язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 20 вересня 2024 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 26621,39 грн, з яких 14620 грн – заборгованість за тілом кредиту, 12001,39 грн – заборгованість за відсотками та комісією. Позивач підтверджував, що загалом позичальницею ОСОБА_1 здійснено поповнення рахунку на загальну суму 43022,12 грн, останній платіж надійшов 01 квітня 2022 року на суму 1164,00 грн (а. с. 8 зворот, 17-21).
20 вересня 2024 року між АТ «ОТП БАНК» і ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 (а. с. 21 зворот, 22, 23).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як передбачено частиною 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою (частини 1, 2 статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).
Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з частинами 1, 2 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.  Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Як передбачено частиною 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.  Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина 1 статті 641 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною 1 статті 1046 ЦК України договір  позики є  укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як передбачено частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).
Як убачається з матеріалів справи, до позову кредитором додано розрахунок заборгованості за даним кредитом, виписку з рахунку приватного клієнта № НО31963232.
При цьому судом з наданих доказів установлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов?язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї перед позивачем виникла заборгованість за укладеним кредитним договором.
Також з матеріалів справи видно, що позивачем нараховано відповідачу відсотки за користування кредитом і комісію в загальному розмірі 12001,39 грн, при цьому не розділено суму окремо на відсотки та комісію, що підтверджується вказаним розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, наданим позивачем. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів правомірності нарахування таких відсотків та комісії у зазначеному сукупному розмірі, оскільки ні в позовній заяві, ні з покликанням на умови додаткового договору, позивачем не обґрунтовано вимоги щодо нарахування комісії, а також не визначено строк кредитування, з чого можна було би зробити висновок про законність та підставність заявлених вимог про стягнення таких нарахувань.
Разом з тим, правила та тарифи банку, на які посилається позивач, як на невід`ємні умови договору, не підписані позичальником, що відповідно до норм цивільного законодавства та усталеної судової практики Верховного Суду (зокрема, відповідно до постанови ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17) свідчить про те, що такі умови про нарахування відсотків та комісії не узгоджені з відповідачкою ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, а тому вимоги про стягнення цих нарахувань не можуть бути задоволені.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про безпідставність нарахування відповідачу заборгованості за відсотками та комісією в розмірі 12001,39 грн.
Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 14620 грн – тіло кредиту.
Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що між сторонами не укладалися договори оренди та в матеріалах справи відсутній договір № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року, який би стосувався орендних платежів.
Колегія суддів погоджується із зазначеними доводами апеляційної скарги, оскільки позивач у позовній заяві не обґрунтовував свої вимоги щодо орендних правовідносин та не просив стягнути з відповідача заборгованість з орендних платежів за договором № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року в сумі 12784,00 грн та в матеріалах справи відсутній зазначений договір оренди. Разом з тим, і в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції не наводив жодних обставин з цього приводу, не обговорював питання, пов`язані з орендними правовідносинами між сторонами.
Отже, у зв`язку з викладеним, оскільки судом помилково в резолютивній частині рішення зазначено про стягнення з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованості за договором по орендних платежах за договором № 1144210211076 від 11 лютого 2021 року в сумі 12784 грн, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з позовом колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки карантин тривав в Україні з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, тож строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину.
Крім того, згідно з пунктом 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2024 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався Указами Президента України і діє по даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року по даний час в Україні безперервно діє воєнний стан.
З 4 вересня 2025 року Верховна Рада скасувала зупинення строків позовної давності (Закон № 4434-IX), які були зупинені через воєнний стан.
Проте, як установлено судом, відповідач постійно користувалася кредитними коштами, оскільки здійснила останній платіж 01 квітня 2022 року – 1164 грн, чим перервала строк позовної давності, а також знімала кошти у квітні 2022 року та провела розрахунок через картку за товари 21 квітня 2022 року, в той час, коли позивачем заборгованість нарахована станом на 20 вересня 2024 року, з позовом до суду він звернувся 30 вересня 2025 року, тобто з урахуванням періоду, коли діяло правило про зупинення строку позовної давності, такий строк не було пропущено.
Отже, з огляду на вищенаведені приписи чинного законодавства України, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у межах строку позовної давності.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу порушень процесуального закону, а саме, що відповідач не була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, з огляду на наступне.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року постановлено відкрити провадження в даній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У відповіді № 1847106 від 02 жовтня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 32).
Судом першої інстанції за вказаною адресою двічі надсилались судові повідомлення, однак конверти з відмітками «адресат відсутній» повертались без вручення (а. с. 37, 41).
Отже, відповідач вважається за вказаними нормами ЦПК України такою, що повідомлена належним чином.
Окрім того, при поданні апеляційної скарги до апеляційного суду відповідач зазначила ту ж адресу, на яку судом першої інстанції надсилались судові повістки.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У частині 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Відповідно до положень частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» підлягають стягненню понесені судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 1330,13 грн та з ТОВ «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2494,01 грн.
Відповідно до норм частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, оскільки апеляційним судом задоволено частково позов та вимоги апеляційної скарги, то понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги необхідно покласти на позивача та стягнути 1163,88 грн різниці між сумами судового збору, які належить стягнути з обох сторін в користь іншої сторони (2494,01 грн – 1330,13 грн), виходячи із того, що позовні вимоги задоволені на 54,92 %).
За змістом частин 4 та 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 09 липня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2026 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» 14620 (чотирнадцять тисяч шістсот двадцять) гривень заборгованості за кредитним договором № Н031963232 від 14 січня 2014 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1163 (однієї тисячі сто шістдесяти трьох) гривень 88 копійок.
В решті вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді