Справа №588/1582/19
Номер провадження 22-ц/816/2779/26
Категорія - 41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Четвертак Лариси Віталіївни на заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року, ухваленого в м. Тростянець у складі судді Линник О.С. у справі за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в:
03 вересня 2019 року представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі – ТОВ «ЄАПБ») звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 19 січня 2017 року відповідач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі – ТОВ «ФК «ЦФР») із заявою № 6471624416 на отримання кредиту.
Підписанням зазначеної заяви відповідач підтвердив свою згоду з тим, що заява разом з Умовами отримання кредитів та інших послуг ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між сторонами, а також підтвердив отримання примірника кредитного договору та погодився отримати Умови отримання кредитів шляхом їх роздрукування з веб-сайту кредитодавця: www.kreditmarket.ua.
30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги № 20180730, відповідно до умов якого первісний кредитор за плату відступив, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься у відповідному Реєстрі боржників.
Згідно з Реєстром боржників до договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 6471624416 від 19 січня 2017 року в загальному розмірі 27305,99 грн, що складається з: 12250,00 грн – заборгованості за основною сумою боргу; 1,88 грн – заборгованості за відсотками; 8955,17 грн – заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 6098,40 грн – заборгованості за пенею.
На адресу відповідача, зазначену у кредитному договорі, первісним кредитором було направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Крім того, після набуття права вимоги позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про порядок погашення заборгованості за кредитним договором, а також вимогу про погашення заборгованості.
Разом із тим, як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, заборгованість у встановлений договором строк не погасив. Після відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідач платежів на погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора не здійснював.
У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором щодо належного та своєчасного повернення отриманих кредитних коштів утворилася заборгованість, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 27305,99 грн, з яких 12250,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 1,88 грн – заборгованість за відсотками, 8955,17 грн – заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 6098,40 грн – пеня, а також судові витрати.
Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 6471624416 від 19 січня 2017 року у розмірі 27305,99 грн, а також судовий збір у розмірі 1921,00 грн.
Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 07 липня 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, 09 серпня 2026 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Четвертак Л.В. - подала апеляційну скаргу на це рішення суду, у якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, не забезпечивши належного повідомлення про дату, час і місце судового розгляду. Зокрема, згідно заяви № 6471624416 від 19 січня 2017 року, фактичним місцем проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1 . Водночас, на вказану адресу судові повідомлення не направлялися, що, на думку апелянта, позбавило його можливості взяти участь у розгляді справи, надати заперечення та реалізувати процесуальні права.
Також відповідач заперечує належність ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитним договором № 6471624416 від 19 січня 2017 року. На його думку, надані позивачем документи не підтверджують належним чином факт переходу права вимоги від первісного кредитора, оскільки позивачем не надано повного реєстру прав вимоги, акта приймання-передачі реєстру боржників, доказів оплати за договором відступлення права вимоги та інших документів, які б підтверджували фактичне набуття позивачем права вимоги саме до відповідача.
Окремо апелянт посилається на неналежність витягу з реєстру боржників як доказу переходу права вимоги, зазначаючи, що цей документ не містить підписів уповноважених представників сторін та, на його думку, не є ані оригіналом письмового доказу, ані належним чином засвідченою його копією, ані електронним документом, підписаним кваліфікованим електронним підписом. У зв`язку з цим апелянт вважає, що суд не мав достатніх підстав для висновку про належне підтвердження правонаступництва позивача.
Крім того, відповідач зазначає, що він не був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги за договором № 20180730 від 30 липня 2018 року. Посилається на те, що в матеріалах справи міститься повідомлення про відступлення права вимоги від 07 серпня 2018 року, однак відсутні належні докази його направлення та отримання відповідачем. На думку відповідача, за таких обставин позивач не довів належним чином факт повідомлення боржника про заміну кредитора.
Не погоджується відповідач і з визначеним судом розміром основної заборгованості. Зазначає, що номінальна сума кредиту становила 12250,00 грн, однак частина цієї суми була спрямована на оплату страхового платежу та додаткового пакета послуг, у зв`язку з чим фактично отриманими та доступними для вільного розпорядження відповідача коштами, на його думку, були 10000,00 грн. Включення до суми кредиту платежів за страхування та додаткові послуги вважає незаконним та таким, що призвело до необґрунтованого збільшення суми основного боргу і нарахованих на неї платежів.
Відповідач в апеляційній скарзі також заперечує проти стягнення 8955,17 грн заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом). Посилається на положення ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.4 ст.11 цього Закону в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, відповідно до якої кредитодавцю заборонялося встановлювати платежі за дії, що не є послугою у розумінні закону. На думку відповідача, умова договору про плату за управління кредитом є несправедливою та нікчемною, а тому відповідна сума не підлягає стягненню.
Щодо нарахованої пені зазначає, що кредитний договір було укладено строком на 24 місяці, а тому строк його дії спливав 18 січня 2019 року. Водночас заборгованість, відповідно до розрахунку позивача, визначена станом на 30 липня 2018 року, тобто до закінчення встановленого договором строку кредитування. У зв`язку з цим відповідач вважає необґрунтованим нарахування пені в розмірі 6098,40 грн та зазначає, що її розмір також не відповідає встановленим законом обмеженням.
Таким чином, відповідач просить скасувати оскаржуване заочне рішення, посилаючись на недоведеність переходу до позивача права вимоги, необґрунтованість визначеного розміру основного боргу, нікчемність умови щодо плати за управління кредитом та безпідставність нарахування пені.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 19 січня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви № 6471624416 від 19 січня 2017 року про отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 12250,00 грн строком на 24 місяці зі сплатою початкового проценту в розмірі 400 грн, щомісячних процентів у розмірі 3,99 % від суми кредиту, річних процентів – 0,01 % від суми боргу за договором та щоденної пені – 0,3 % від загальної суми прострочення, що підтверджується копією заяви № 6471624416 від 19 січня 2017 року на отримання кредиту та графіком платежів.
У заяві також зазначено, що 1200,00 грн становить страховий платіж за договором страхування № 6471624416-С від 19 січня 2017 року, отримувачем якого є ПАТ «Страхова компанія «ТАС», а також 650,00 грн оплата за пакет послуг «Охоронець Кредит-Маркет 48» . Заяву підписано особистим підписом ОСОБА_1  (а.с. 9, 10, 11).
Підписавши зазначену заяву, відповідач підтвердив свою згоду з тим, що підписана ним заява разом з Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (далі- Умови) становлять кредитний договір, а також погодився отримати Умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР» шляхом їх роздрукування з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua. Крім того, відповідач зобов`язався виконувати умови кредитного договору та регулярно ознайомлюватися з його змінами на зазначеному веб-сайті, що підтверджується його підписом (а.с. 16, 17).
Кредитний договір містить графік розрахунків щодо розміру платежів з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, відповідно до якого відповідач у період з 19 січня 2017 року до 18 січня 2019 року повинен був здійснювати щомісячні платежі (а.с. 11).
Свої зобов`язання за договором кредитодавець виконав та надав відповідачу кредитні кошти, що частково підтверджується платіжним дорученням № І105729113 від 19 січня 2017 року на суму 10000,00 грн (а.с. 12).
Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач у погашення кредиту платежів згідно з графіком повернення кредиту у період з 19 січня 2017 року по 21 липня 2018 року не здійснював (а. с. 19).
Таким чином, взяті на себе за кредитним договором зобов`язання відповідач належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 30 липня 2018 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 27305,99 грн, з яких: 12250,00 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 1,88 грн – заборгованість за відсотками; 8955,17 грн – заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 6098,40 грн – заборгованість за пенею.
30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги № 20180730, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а останнє прийняло належні первісному кредитору права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у Реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «ФК «ЦФР» та боржниками (а.с. 20–24).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 6471624416 від 19 січня 2017 року у розмірі 27305,99 грн, з яких: 12250,00 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 1,88 грн – заборгованість за відсотками; 8955,17 грн – заборгованість за щомісячними відсотками (платою за управління кредитом); 6098,40 грн – заборгованість за пенею (а.с. 25).
Позивач зазначав, що 07 серпня 2018 року простою кореспонденцією через відділення АТ «Укрпошта» від імені ТОВ «ФК «ЦФР» відповідачу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 20, 21). Разом із тим після набуття позивачем права вимоги відповідачем не здійснено жодного платежу на погашення заборгованості.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання з погашення заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а тому на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договорів позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості. 
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивач довів факт надання коштів, перехід права вимоги за договорами факторингу, неналежне виконання зобов`язань відповідачем, існування та розмір заборгованості в загальній сумі 27305,99 грн, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору.
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірвання договору в судовому порядку; 3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути отримані кошти у строк та в порядку, встановлені договором, а в разі порушення такого обов`язку — нести визначені законом наслідки.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19 січня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви №6471624416 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 12250,00 грн строком на 24 місяці зі сплатою початкових процентів в сумі 400 грн, щомісячних процентів у розмірі 3,99 % від суми кредиту, річних процентів — 0,01 % від суми боргу за договором та пені — 0,3 % від суми прострочення за кожний день прострочення. Зазначені обставини підтверджуються копією заяви № 6471624416 від 19 січня 2017 року та графіком платежів (а.с. 9, 10–11).
Зазначений договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; ТОВ «ФК «ЦФР» надано відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у заяві на отримання кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування та всіх його складових.
Доводи апелянта щодо фактичного отримання ним 10000,00 грн кредитних коштів також не спростовують умов укладеного кредитного договору щодо розміру наданого кредиту. Саме заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 12250,00 грн була визначена сторонами відповідно до умов договору та підтверджена наданими до суду доказами.
Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони погодили розмір кредиту, строк та умови кредитування, а підпис відповідача на заяві підтверджує його волевиявлення на укладення кредитного договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений про відступлення права вимоги та що позивачем не надано належних доказів переходу до нього права вимоги, колегія суддів апеляційного суду відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1.1 договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року, укладеному між ТОВ «ФК «ЦФР» (Кредитор) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Новий кредитор) Кредитор передає (відступає) Новому кредитору за плату, а Новий кредитор приймає належні Кредитору права грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами, зазначеними у Реєстрі боржників.
Згідно з пунктом 6.2.3 цього договору права вимоги переходять до Нового кредитора з моменту підписання сторонами договору, після чого Новий кредитор стає кредитором щодо заборгованості Боржників. Виконання Кредитором та Новим кредитором умов, визначених цим пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення прав вимоги, без необхідності додаткового оформлення такого відступлення. Відповідно до пункту 6.2.4 договору відступлення прав вимоги здійснюється без згоди Боржників.
На підтвердження переходу права вимоги до матеріалів справи долучено витяг з Реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за спірним кредитним договором у загальному розмірі 27 305,99 грн (а.с. 25).
Крім того, в матеріалах справи наявне повідомлення про відступлення права вимоги від 07 серпня 2018 року, в якому ТОВ «ФК «ЦФР» повідомляє відповідача про відступлення права вимоги новому кредитору – ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 20, 21).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).
Договір факторингу є підставою для сингулярного правонаступництва, в силу якого не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19)).
Надана копія договору відступлення прав вимоги № 201802730 від 30 липня 2018 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від кредитора ТОВ «ФК «ЦФР» до нового кредитора ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 22-24).
Право вимоги за кредитним договором №6471624416 від 19 січня 2017 року перейшло до ТОВ ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» відповідно до підписаного сторонами реєстру боржників, витяг з якого надано позивачем (а.с. 25).
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем платіжного документу на підтвердження сплати за відступлення прав вимоги, оскільки у відповідності до п. 6.2.3. договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року визначено перехід права вимоги до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору.
Таким чином умови договору про відступлення права вимоги не пов`язують момент набуття права у кредитора з моментом здійснення розрахунку, не містять такої обов`язкової умови і норми ЦК України.
Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 27 березня 2025 року у справі № 953/14788/20.
Відповідно до положень Цивільного кодексу України, зокрема статей 512–516, відступлення права вимоги є підставою заміни кредитора у зобов`язанні та не потребує згоди боржника, а відсутність повідомлення боржника про таке відступлення не впливає на дійсність правочину та не змінює змісту і обсягу зобов`язання.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора має правове значення лише у контексті визначення належного кредитора при виконанні зобов`язання та покладає ризик несприятливих наслідків на нового кредитора, однак саме по собі не звільняє боржника від обов`язку виконати зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України, у разі якщо боржник не був письмово повідомлений про таку заміну, ризик несприятливих наслідків покладається на нового кредитора. При цьому належним вважається виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові, що не означає припинення самого зобов`язання. Аналогічний правовий підхід викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 761/1543/20.
Крім того, частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.
Стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин сплати кредитної заборгованості первісному кредитору, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині як на підставу скасування рішення на увагу не заслуговують.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про ненабуття позивачем права вимоги та неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Щодо доводів апеляційної скарги про нікчемність умов кредитного договору в частині щомісячної плати за управління кредитом колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях.
Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.
Друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У відповідності до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Уклавши кредитний договір шляхом підписання заяви № 6471624416 від 19 січня 2017 року, відповідачем погоджено з ТОВ «ФК «ЦФР» умови кредитування, зокрема, крім суми кредиту, дати надання кредиту, визначено сплату позичальником початкового проценту в розмірі 400,00 грн, щомісячних процентів в розмірі 3,99%, річні проценти в розмірі 0,01%, а також щоденну пеню в розмірі 0,3% від загальної суми прострочення.
Отже, зі змісту наведених положень договору встановлено, що передбачений ними щомісячний платіж за своєю правовою природою є погодженим сторонами видом процентів за надання кредиту, а не окремою комісією (платою за додаткові та супутні послуги кредитодавця) чи платою за вчинення кредитодавцем певних дій з управління або обслуговування кредиту.
Зазначений платіж не встановлений за надання позичальнику будь-якої самостійної послуги, відмінної від послуги з надання кредитних коштів, а його розмір, база нарахування та періодичність сплати визначені безпосередньо умовами кредитного договору.
Доводів та доказів на підтвердження того, що під виглядом щомісячних процентів кредитодавцем фактично встановлено комісію, апеляційна скарга не містить.
Відтак доводи відповідача про нікчемність відповідних положень кредитного договору ґрунтуються на помилковому ототожненні щомісячних процентів із комісією (платою) за управління кредитом та не спростовують правильності висновку суду першої інстанції щодо врахування нарахованих за договором сум при визначенні розміру заборгованості.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині як необґрунтовані.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування пені. 
Відповідно до умов кредитного договору за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, зокрема порушення умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
Таким чином, сторони при укладенні кредитного договору погодили відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, визначивши як підставу для її застосування прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів, а також розмір пені та порядок її обчислення.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач не виконував належним чином передбачені кредитним договором зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів, зокрема визначених сторонами правочину графіком платежів, унаслідок чого виникла прострочена заборгованість. У зв`язку з цим кредитодавцем правомірно нараховано пеню за період з 21 лютого 2017 року по 21 травня 2018 року.
Посилання відповідача на те, що строк кредитування за договором становив 24 місяці, що на його думку вказує на те, що строк погашення кредиту спливав не раніше 18 січня 2019 року, не спростовує наявності підстав для нарахування пені. Строк кредитування та строки виконання окремих зобов`язань позичальника не є тотожними поняттями. Якщо умовами договору передбачено погашення кредиту та сплату процентів періодичними платежами у визначені строки, невнесення чергового платежу у встановлений договором строк є простроченням виконання відповідного грошового зобов`язання та, за наявності відповідної умови договору, тягне наслідки, передбачені договором.
Отже, пеня у спірному випадку нараховувалася не після закінчення загального строку кредитування, а за кожний день прострочення виконання відповідачем окремих грошових зобов`язань, строки виконання яких настали відповідно до умов кредитного договору.
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на конкретні обставини, які б свідчили про відсутність прострочення у відповідача в зазначений період, неправильність визначення кредитодавцем періоду прострочення або помилковість здійсненого розрахунку пені. Належних і допустимих доказів на спростування наведеного розрахунку апелянтом не надано.
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
З цих підстав є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо нарахування пені лише протягом 6 місяців від дня, коли розрахунок за кредитом мав бути здійснений.
Не ґрунтуються на вимогах законодавства та умовах укладеного з відповідачем кредитного договору і його твердження в апеляційній скарзі щодо максимального розміру пені за несплату споживчого кредиту, який не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.
Відповідач не спростував належними та допустимим доказами наданий позивачем розрахунок, власного розрахунку сум заборгованості за кредитним договором суду не надав.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, розмір якої належними та допустимими доказами не спростовано.
Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного виконання умов кредитного договору є підставою для стягнення з нього заборгованості.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не встановлено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374 , 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Четвертак Лариси Віталіївни залишити без задоволення, а заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий - | А.П. Сидоренко

Судді: О.І. Собина 

М.В. Нестеренко