ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8659/26 Справа № 211/12039/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А. Л. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 211/12039/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Остапенко В.О.
суддів - Акуленка В.В. Бондар Я.М.
сторони:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум»
відповідач ОСОБА_1 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» на додаткове рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2026 року, яке ухвалено суддею Гонтар А.Л. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 травня 2026 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення забогованості.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 квітня 2026 року, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № Р51.417.70135 від 26 листопада 2015 року у розмірі 56 936 грн 85 коп, з яких: заборгованість за основним боргом 36 499 грн 29 коп, заборгованість за процентами 20 473 грн 56 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» судовий збір у розмірі 1 407 грн 72 коп.
В решті в задоволенні позовних вимог відмовлено.
29 квітня 2026 року до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла заява представника відповідачки ОСОБА_3 - Кузьменка М.В. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 211/12039/25. Заява мотивована тим, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» задоволено частково, тому позивачка має право на часткову компенсацію судових витрат. У зв`язку з викладеним просить ухвалити додаткове рішення та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу (а.с.71-76).
Додатковим рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2026 року заяву задоволено частково, стягнуто із ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення посилаючись на те, що заява про ухвалення додаткового рішення разом із доказами понесених витрат на правничу допомогу подана представником відповідача лише 28 квітня 2026 року, тобто після спливу процесуального строку, встановленого законом. При цьому представником відповідача не подавалося клопотання про поновлення процесуального строку та не наведено жодних обставин, які б свідчили про існування поважних причин його пропуску. Сам по собі факт отримання представником відповідача копії рішення суду 24 квітня 2026 року не може вважатися поважною причиною пропуску строку, оскільки частина восьма статті 141 ЦПК України пов`язує початок перебігу такого строку саме з моментом ухвалення рішення суду, а не з моментом його вручення учаснику справи.
Також апеллянт зазначає, що за відсутності в матеріалах справи договору про надання правничої допомоги, суд першої інстанції не мав достатніх та належних доказів для встановлення фактичного розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх подальшого стягнення з позивача. Отже, висновок суду про доведеність та обґрунтованість витрат на правничу допомогу у сумі 3 000 грн є передчасним та таким, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить додаткове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу представника позивача – залишити без змін. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).
Представником відповідача, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, було надано копію додаткової угоди до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 18 листопада 2025 року, відповідно до якої вартість послуг Адвоката за цією додатковою угодою та на виконання договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 18 листопада 2025 року, за домовленістю сторін, складає винагороду (гонорар), яка обчислюється та оплачується наступним чином: за виконання доручення передбаченого пунктом 1 в суді першої інстанції складає не менше: 10 000 грн. Перелік фактично наданих послуг та їх вартість зазначається в акті прийому-здачі наданих послуг. На виконання пункту 2 Додаткової угоди було також надано акт прийому-здачі наданих послуг в якому було чітко пербдачено обсяг наданих послуг та їх вартість - 13 750 грн. 
Отже, матеріалами справи підтверджено надання адвокатом Кузьменком М.В. правничої допомоги ОСОБА_3 , тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї категорії справ, в розмірі 3 000 грн.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що заява про ухвалення додаткового рішення разом із доказами понесених витрат на правничу допомогу подана представником відповідача лише 28 квітня 2026 року, тобто після спливу процесуального строку, встановленого законом, оскільки згідно з повідомленням про доставлення електронного листа, рішення від 22 квітня 2026 року по справі № 211/12039/25 доставлене до Електронного кабінету представника відповідача Кузьменка М.В. 24 квітня 2026 року о 19:00 (а.с.84).
Відповідно до ч.6 ст.272 ЦПК України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Таким чином, судове рішення було вручене представнику позивача 25 квітня 2026 року. Тоді останній день строку подання заяви 30 квітня 2026 року.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що представником позивача дотримано строк звернення до суду.
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що за відсутності в матеріалах справи договору про надання правничої допомоги, суд першої інстанції не мав достатніх та належних доказів для встановлення фактичного розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх подальшого стягнення з позивача, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджено надання адвокатом Кузьменком М.В. правничої допомоги ОСОБА_3 .
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення по справі, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум»залишити без задоволення. 
Додаткове рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 26 серпня 2026 року. 

Головуючий: 

Судді: