П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 568/1554/25
Провадження № 22-ц/4815/856/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.
секретар судового засідання – Маринич В. В. 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Орган опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області, 
третя особа – Військова частина НОМЕР_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у складі судді Делалової О. М., ухвалене в м. Радивилів Рівненської області, повний текст якого складено 29 січня 2026 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області, Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог вказував, що перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , з якою має двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають з ним. 23.05.2025 року ОСОБА_3 змінила ім`я та стала ОСОБА_6 . На даний час ОСОБА_7 перебуває на військовій службі у ЗСУ. Від початку проходження ОСОБА_3 військової служби, діти проживають з батьком ОСОБА_1 , який їх виховує та повністю утримує. Він єдиний хто має змогу надавати належний догляд, матеріальне забезпечення дітям, він одноосібно опікується дітьми, займається їх вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям. Вказаний факт також підтверджується нотаріально завіреним Афідевітом № 9254 від 29.08.2025 року, який підписаний його колишньою дружиною ОСОБА_3 . Вказував, що в серпні 2025 року його насильно мобілізували на військову службу у Збройні Сили України, а діти тимчасово залишились у сусідів. Тобто, обоє батьків малолітніх дітей наразі є військовослужбовцями. Діти залишилися без батьківського піклування та проживають зараз з бабусею. Мати дітей – ОСОБА_7 повідомила, що підписала контракт із ЗСУ, не планує звільнятися з військової служби та не заперечує, щоб батько встановив вказаний факт для можливості продовжувати самостійно виховувати дітей, про що надала нотаріально посвідчений афідевіт. У зв`язку з самостійним вихованням дітей ОСОБА_1 бажає звільнитися з військової служби, у зв`язку з чим йому необхідно надати до військової частини рішення суду про самостійне виховання та утримання дітей. Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Із цих підстав просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 19 січня 2026 року вказаний позов задоволено частково. Встановлено факт самостійного виховання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що суд розглянув справу у відсутності Військової частини НОМЕР_1 , яку не повідомив про розгляд справи. Військова частина дізналася про розгляд даної справи 10.02.2026 року, в день отримання паперової копії оскаржуваного рішення суду. Зазначає, що Військова частина не тільки не була повідомлена про судові засідання, а взагалі про те, що вона є учасником даної судової справи, що є безумовною підставою для скасування судового рішення. Зазначає, що звернення ОСОБА_1 із позовною заявою про встановлення юридичного факту в порядку позовного провадження не відповідає встановленому процесуальним законом порядку встановлення юридичних фактів. Вимоги ОСОБА_1 не є способом захисту порушених прав, не спрямовані на захист інтересів дитини, відновлення прав дітей або їх захист, притягнення порушника до відповідальності, в тому числі відшкодування моральних збитків, у зв`язку з невиконанням укладеного договору між батьками, а спрямовані виключно на встановлення фактичних обставин (певних юридичних фактів), з настанням яких законодавство пов`язує настання негативних правових наслідків для учасників сімейних правовідносин. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, визначеним законодавством, є підставою для відмови у позові. Вказує, що факт самостійного виховання дитини не є юридичним фактом, оскільки встановлення такого факту не надає право Заявнику на звільнення із військової служби в силу приписів абз.6 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. Зважаючи, що факт самостійного утримання дітей позивачем не знайшов свого підтвердження, позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання позивачем дітей також не підлягають задоволенню, оскільки дані обставини є нерозривними та лише в сукупності породжують юридичний факт, з яким пов`язано виникнення права на звільнення із військової служби. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. 

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітніх дітей: сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження. 

На підставі рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2021р. шлюб між сторонами розірвано. 

15.09.2022р. сторони уклали між собою нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, згідно якого вирішили, що діти будуть проживати з батьком в АДРЕСА_1 , а також описали свої обов`язки у вихованні дітей як матері і батька.

Згідно свідоцтва про зміну імені (серія НОМЕР_3 ), видане Пересипським відділом ДРАЦС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 23.05.2025р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 змінила ім`я та прізвище на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з рішенням виконавчого комітету Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області №282 від 23.10.2024р. «Про визначення місця проживання дітей» вирішено визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 . 

Згідно з витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_4 від 14.12.2024р. №372 солдата Черешньовську з 15.12.2024р. було зараховано до особового складу військової частини, яка прибула з військової частини НОМЕР_5 та згідно довідки форми 5 по теперішній час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у в/ч НОМЕР_4 . 

Згідно довідки форми 5 від 29.10.2025р. №3037 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 по теперішній час.
ОСОБА_1 був мобілізований 17.08.2025р..

29.08.2025р. ОСОБА_6 був наданий афідевіт, відповідно до якого остання підтверджує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 єдиний, хто має змогу надавати належний догляд та матеріальне забезпечення нашим малолітнім дітям: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого вони потребують, у зв`язку з тим, що я перебуваю на військовій службі. Інших членів сім`ї, які не є військовослужбовцями, та відповідно до закону зобов`язані утримувати моїх малолітніх дітей та які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд відсутні. 

Як вбачається з довідок Крупецького ліцею Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 21.08.2025р. діти ОСОБА_12 та ОСОБА_11 навчаються у Крупецькому ліцеї та перебувають на утриманні і вихованні батька ОСОБА_1 . 

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 08.12.2025р. №10-11/3877 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей дійсно встановлено факт самостійного виховання ОСОБА_1 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його мобілізації до лав ЗСУ до серпня 2025р. На теперішній час вихованням дітей займається бабуся ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки обоє батьків мобілізовані. В той же час факт самостійного утримання ОСОБА_1 дітей не встановлено, оскільки на виконанні у Радивилівському ВДВС у Дубенському районі Рівненської області Львівського Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України знаходиться виконавче провадження щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей. 

Згідно відповіді Радивилівського ВДВС у Дубенському районі Рівненської області від 11.12.2025р. №18089 встановлено, що на виконанні перебуває виконавче провадження №71527431, відкрите на підставі судового наказу №568/387/23 від 10.04.2023р., виданого Радивилівським районним судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 17.03.2023р. і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 01.12.2025р. заборгованості зі сплати аліментів немає. 

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання та утримання дітей, пов`язуючи ці вимоги із доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу – батька, який самостійно виховує дітей, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2026 року у справі № 725/5985/25 (провадження № 61-5194св26).

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо самостійного виховання та утримання дітей, ОСОБА_1 в тому числі посилався й на те, що за взаємною згодою батьків вихованням та утриманням дітей займається він. До позову додав нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 15 вересня 2022 року, укладений між батьком і матір`ю.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про залишення дітей проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, взяв до уваги, що при наявності обох батьків, які не позбавлені батьківських прав щодо дітей, самі діти залишилися без батьківської опіки та піклування. При цьому, мати дітей звільнятися з військової служби не бажає та не заперечує, щоб батько продовжував самостійно виховувати дітей, натомість батько, у зв`язку з самостійним вихованням дітей, бажає звільнитися з військової служби.
Разом з тим, суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінки участі батьків у вихованні та утриманні дитини, спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто.

Водночас, відповідно до пункту 2.1 договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 15 вересня 2022 року, мати має право без перешкод спілкуватися з дітьми у період літніх та зимових шкільних на території України, так і за її межами, та згідно п. 3.2 зобов`язана піклуватись про здоров`я дітей, брати участь у їх вихованні, забезпечити достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін, забирати дітей для спільного проведення дозвілля.
Пункт 3 договору містить спільні зобов`язання батьків щодо виконання батьківських обов`язків.

Таким чином, за обставин цієї справи окреме проживання батьків, проживання дітей із батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини. Договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником дитини, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох батьків та порядок їх реалізації. 
Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2025 року у справі № 307/4851/22, від 28 січня 2026 року у справі № 947/37166/23, від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25, від 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/1).

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей фактично пред`явлений військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період, зокрема, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зібрані у справі докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, навпаки, згідно судового наказу №568/387/23 від 10.04.2023р., виданого Радивилівським районним судом Рівненської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 17.03.2023р. і до досягнення дітьми повноліття, і станом на ІНФОРМАЦІЯ_6 заборгованості зі сплати аліментів немає.

Оформлення та реалізація статусу одинокого батька здійснюється у порядку, визначеному законом.
Із матеріалів справи вбачається, що цей спір ініційований батьком, з яким діти фактично проживають на підставі спільної домовленості з матір`ю, яка, в свою чергу, і не вимагала і не вимагає зміни місця проживання дітей. У цьому випадку право позивача жодним чином не порушується.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Покликання апелянта на розгляд справи без його участі та повідомлення як на безумовну підставу скасування рішення суду першої інстанції враховуються апеляційним судом.

Так, загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17, частиною першою статті 352 ЦПК України, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно із частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Верховний Суд уже зауважував, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (постанова Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08).

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Під час вирішення питання чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18).

За змістом статті 352 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Військова частина НОМЕР_6 не є учасником сімейних відносин. Водночас територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України (частина сьома статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Встановивши, що позов щодо самостійного виховання та утримання дитини пред`явлений військовозобов`язаним у період дії воєнного стану та загальної мобілізації, а тому може призвести до виникнення або підтвердження підстав для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, що перебуває у сфері виконання конституційного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосується інтересів держави, суд апеляційної інстанції вважає, що військова частина НОМЕР_1 як орган військового управління, що забезпечує виконання військового обов`язку, є особою, яка має право апеляційного оскарження такого судового рішення.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо права військової частини чи органу військового управління на оскарження судового рішення, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання дитини військовослужбовцем, викладеними у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23, від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23, від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25, від 24 грудня 2025 року у справі № 725/2192/25, від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25, від 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25, від 20 липня 2026 року у справі № 725/8646/25.
Так, у справах № 725/158/25, № 725/9013/25, № 725/6080/25 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій (частина друга статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України»).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що у спірних правовідносинах Військова частина НОМЕР_6 наділена повноваженнями із забезпечення виконання позивачем військового обов`язку, а тому оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у цій справі порушено права та інтереси держави, в інтересах якої може виступати, зокрема, Військова частина НОМЕР_6 .
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25 (провадження № 61-4800св26), від 20 липня 2026 року у справі № 725/8646/25 (провадження № 61-5875св26).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулює, беручи до увагу судову практику Верховного Суду, апеляційний суд приходить до переконання про необґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позову щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, який неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому ухвалене ним рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із платіжної інструкції№ 916 від 04.03.2026 року, Військова частина НОМЕР_6 сплатив за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції 1 453,44 грн, які у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги підлягають до стягнення з позивача на її користь у вказаній сумі.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 19 січня 2026 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області, Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Хилевич С. В.