ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2026 Справа № 914/673/26 

Господарський суд Львівської області в складі головуючої судді Бургарт Т.І., за участі секретаря судового засідання Свистуна П.О., розглянувши справу 

за позовом: керівника Яворівської окружної прокуратури Львівської області (вул. Львівська, буд. 25, м. Яворів, Львівська обл., 81000; умовний код 02910031);

в інтересах держави в особі позивача: Новояворівської міської ради (вул. Шевченка, буд. 2, м. Новояворівськ, Львівська обл., 81053; код ЄДРПОУ: 04373301);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Яворівбуд» (вул. Шевченка, буд. 8д, м. Новояворівськ, 81053; код ЄДРПОУ: 34978207);

про: стягнення коштів в розмірі 1 306 049,51 грн, -

за участю представників:
прокурора: Цинайко Н. І.;
позивача: Цуняк І. С.;
відповідача: Миська Т. Г.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Яворівської окружної прокуратури Львівської області (далі – прокурор), який діє в інтересах держави в особі Новояворівської міської ради (далі також – позивач, рада), звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яворівбуд» (далі – відповідач, ТОВ «Яворівбуд») про стягнення коштів в розмірі 1 306 049,51 грн.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду і протоколах судових засідань.

Аргументи прокурора

Прокурор, звертаючись до суду в інтересах Новояворівської міської ради, просить стягнути з відповідача 1 306 049,51 грн, оскільки вважає, що ТОВ «Яворівбуд» сплатило пайову участь у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, у зв`язку з неправильним визначенням її розміру органом місцевого самоврядування.
На думку прокурора, Новояворівська міська рада здійснила неправильний розрахунок пайової участі, застосувавши невірні вихідні дані, а саме: показник опосередкованої вартості спорудження житла станом на 01 жовтня 2019 року та загальну площу будівлі замість площі квартир.
Прокурор зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню показник опосередкованої вартості спорудження житла, який діяв на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а саме станом на 12 червня 2024 року, а не показник станом на 01 жовтня 2019 року.
Обґрунтовуючи такий підхід, прокурор посилається на те, що відповідач, розпочавши будівництво у 2019 році, не виконав обов`язок щодо своєчасного звернення до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі та її сплати. При цьому договір про пайову участь сторонами не укладався, а після внесення змін до законодавства з 01 січня 2020 року відповідач не звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру внеску до моменту введення об`єкта в експлуатацію.
Прокурор зазначає, що невиконання замовником обов`язку щодо своєчасного звернення за визначенням розміру пайової участі є підставою для застосування показника опосередкованої вартості спорудження житла, який діяв на момент завершення строку виконання такого обов`язку. На думку прокурора, у такому випадку має застосовуватися показник, чинний на дату введення об`єкта в експлуатацію, оскільки саме така дата є моментом визначення фактичного розміру зобов`язання, а застосування більш раннього показника фактично призводить до зменшення розміру пайової участі та порушує права органу місцевого самоврядування на отримання належних коштів до місцевого бюджету.
Враховуючи зазначене, прокурор здійснив власний розрахунок пайової участі, застосувавши показник опосередкованої вартості спорудження житла станом на момент введення об`єкта в експлуатацію та врахувавши площу квартир. За результатами такого розрахунку прокурор визначив розмір належної до сплати пайової участі та, з урахуванням здійсненої відповідачем оплати, просить стягнути 933 959,96 грн недоплаченої суми пайового внеску, а також 200 145,33 грн інфляційних втрат і 171 944,22 грн трьох процентів річних.

Аошументи позивача

Новояворівська міська рада проти задоволення позову заперечує та зазначає, що відповідачем виконано обов`язок зі сплати пайової участі у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту, розмір якого визначено позивачем на підставі рішення Новояворівської міської ради від 20 листопада 2025 року №4165, яким затверджено Порядок пайової участі (внеску) замовника у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Новояворівської міської територіальної громади. Зазначає, що 20 січня 2026 року відповідач сплатив до бюджету 3 017 660,41 грн, що відповідає здійсненому радою розрахунку, у зв`язку з чим заперечує наявність підстав для додаткового стягнення з відповідача коштів.

Аргументи відповідача

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, де проти позову заперечив в повному обсязі. Зазначив, що законним та правильним при здійсненні розрахунку пайової участі є застосування опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, що існувала станом на дату початку будівництва. 
Відповідач просив врахувати, що здійснив повну оплату внеску пайової участі згідно з розрахунком позивача, відтак не має жодних підстав для задоволення вимог прокурора.
Розрахунок зроблено органом місцевого самоврядування відповідно до чинного Положення ради на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення обов`язку зі сплати пайового внеску, Відповідач діяв відповідно до розрахунку Позивача, добросовісно його виконав та сплатив усю суму вказану міською радою, а отже відсутні законні підстави для стягнення додаткових нарахувань, які вимагає прокурор. 
Відповідач звертає увагу, що прокурором подано позов з мотивів незгоди з розрахунком розміру пайової участі, здійсненим Новояворівською міською радою. За таких обставин покладення на ТОВ «Яворівбуд» будь-яких додаткових фінансових зобов`язань у зв`язку з можливими помилками чи неточностями у розрахунках, здійснених самим органом місцевого самоврядування, є безпідставним та таким, що суперечить принципам правової визначеності та належного урядування.
Відповідач вважає, що прокурором перевищено межі наданих повноважень, а подання даного позову відбулося без належних правових підстав, оскільки спірні правовідносини були врегульовані, а відповідні кошти пайової участі фактично сплачені до місцевого бюджету.

Обставини справи

24 травня 2019 року ТОВ «Яворівбуд» як замовник будівництва отримало дозвіл №ЛВ112191440737 на виконання будівельних робіт для будівництва багатоквартирних житлових будинків №20, № 21 за адресою: Львівська область, Яворівський район, місто Новояворівськ, вулиця Проектована, будинок 1, мікрорайон ІІІ-А, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією зазначеного дозволу (а.с. 73-74).
При здійсненні будівництва зазначеного об`єкта, відповідач не уклав договору пайової участі із органом місцевого самоврядування відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (чинної на момент початку будівництва), що визнається сторонами.
З 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» 132-IX, яким статтю 40 вказаного вище закону виключено. 
Судом встановлено, що Міністерство розвитку громад та територій України листом від 12 лютого 2021 року № 1/15.2/515-21 роз`яснило, що з 1 січня 2021 року законодавством скасовано обов`язок замовників будівництва щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Водночас Міністерство зазначило про відсутність правових підстав для укладення договорів про пайову участь та сплати відповідних коштів щодо об`єктів, будівництво яких розпочато до скасування такого обов`язку, але введення в експлуатацію яких здійснюється після 1 січня 2021 року, якщо відповідний договір між замовником будівництва та органом місцевого самоврядування до цієї дати не укладався.
12 червня 2024 року зблоковані багатоквартирні житлові будинки № 20 та № 21 прийняті в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ122240527868. Відповідно до зазначеного сертифіката загальна площа об`єкта становить 10 243,7 кв. м, з яких 8 156,1 кв. м – загальна площа квартир (а. с. 75-77).
Рішенням Новояворівської міської ради від 20 листопада 2025 року № 4165 затверджено Порядок пайової участі (внеску) замовника у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Новояворівської міської територіальної громади (далі – Положення).
Пунктом 2.2 Положення встановлено, що величина пайової участі для житлових будинків становить 2 відсотки вартості будівництва об`єкта. При цьому вартість будівництва визначається відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України. Зазначене положення прийнято з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX та наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 2 грудня 2019 року № 286 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, розраховані станом на 1 жовтня 2019 року».
Відповідно до пункту 2.3 Положення розрахунок величини пайової участі здійснюється виходячи із загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно зі зведеним кошторисним розрахунком. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта відповідно до будівельних норм не визначена, для розрахунку застосовуються нормативи одиниці створеної потужності, розраховані спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері містобудування та архітектури на рівні показників опосередкованої вартості спорудження житла для відповідного регіону, визначених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 2 грудня 2019 року № 286, – для житлових будинків.
ТОВ «Яворівбуд» 4 грудня 2025 року звернулося до міського голови міста Новояворівськ із заявою № 01/164, у якій просило здійснити розрахунок величини пайової участі щодо, зокрема, об`єкта «Будівництво зблокованих багатоквартирних житлових будинків № 20, № 21» (а.с. 68).
У відповідь на зазначену заяву Новояворівська міська рада здійснила розрахунок величини пайової участі щодо об`єкта «Будівництво зблокованих багатоквартирних житлових будинків № 20, № 21» відповіданог до Положення, затвердженого рішеннням ради від 20 листопада 2025 року № 4165. При розрахунку застосовано показник опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області у розмірі 12 504,00 грн за 1 кв. м, визначений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 2 грудня 2019 року № 286, загальну площу будівлі 10 234,70 кв. м та ставку пайової участі у розмірі 2 відсотків. За результатами розрахунку визначено величину пайового внеску у розмірі 2 561 744,50 грн (а. с. 69).
Крім того, до зазначеної суми пайового внеску Новояворівська міська рада включила інфляційні втрати за період з липня 2024 року по листопад 2025 року в розмірі 455 915,91 грн (а. с. 71).
Відповідач сплатив визначену Новояворівською міською радою суму пайової участі у розмірі 3 017 660,41 грн, з яких 2 561 744,50 грн становить сума пайового внеску, а 455 915,91 грн – нараховані інфляційні втрати за період з липня 2024 року по листопад 2025 року. Зазначена сплата підтверджується платіжною інструкцією № 1388 від 20 січня 2026 року із призначенням платежу «оплата за пайову участь за ЖБ № 20/21 (вулиця Проектована, 1 мікрорайон ІІІ-А) відповідно до розрахунку Новояворівської міської ради згідно з листом № 4655/10 від 18 грудня 2025 року» (а. с. 87).
Не погоджуючись із розрахунком, здійсненим Новояворівською міською радою, прокурор визначив величину пайової участі самостійно. Для цього він застосував показник опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області в розмірі 21 430,00 грн за 1 кв. м, визначений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23 квітня 2024 року № 351, загальну площу квартир 8 156,1 кв. м, ставку пайової участі 2 відсотки та дату прийняття об`єкта в експлуатацію – 12 червня 2024 року. За розрахунком прокурора, величина пайового внеску становить 3 495 704,46 грн (а. с. 89).
Крім цього, прокурором здійснено розрахунок індексу інфляції за період липня 2024 року – січня 2026 року, яка склала всього 656 061,24 грн та три проценти річних за період з 12 червня 2024 року по 31 січня 2026 року (всього 599 днів), які склали всього 171 944,22 грн (а.с. 89, зворотна сторона).
Прокурором подано до суду позовну заяву з вимогою про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі в розмірі 1 306 049,51 грн, з яких: 933 959,96 грн – залишок основного розміру пайової участі, 200 145,33 грн – інфляційні втрати, 171 944,22 грн – три проценти річних.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави

Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь в розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. В разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону «Про прокуратуру».
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону «Про прокуратуру»).
У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18, від 26 липня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону «Про прокуратуру»).
Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №911/1497/18.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18).
У постанові від 20 жовтня 2020 року у справі №924/250/19 Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2021 року у справі №903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року у справі №925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Прокурор обґрунтовує звернення до суду тим, що до місцевого бюджету, на його думку, не надійшла в повному обсязі сума пайової участі, яка підлягала сплаті ТОВ «Яворівбуд», що свідчить про порушення інтересів територіальної громади міста Новояворівська.
Новояворівська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати захист зазначених інтересів, однак, за твердженням прокурора, самостійних заходів щодо стягнення суми, яку він вважає належною до сплати, у судовому порядку не вжила.
Як убачається з матеріалів справи, до звернення з позовом прокурор звертався до Новояворівської міської ради з метою з`ясування стану виконання відповідачем обов`язку зі сплати пайової участі та позиції міської ради щодо захисту інтересів територіальної громади. За результатами такого листування міська рада повідомила про здійснений нею розрахунок та подальшу сплату ТОВ «Яворівбуд» визначеної нею суми.
Так, на запит Яворівської окружної прокуратури від 5 серпня 2025 року щодо стану сплати ТОВ «Яворівбуд» пайової участі Новояворівська міська рада листом від 12 серпня 2025 року повідомила, що товариство із заявою щодо укладення відповідного договору до міської ради не зверталося, та зазначила про вжиття міською радою заходів щодо забезпечення надходження відповідних коштів (а. с. 50-56).
22 серпня 2025 року Яворівська окружна прокуратура звернулася до Новояворівської міської ради із запитом про надання інформації щодо обставин сплати або звільнення ТОВ «Яворівбуд» від сплати пайової участі за будівництво багатоквартирних житлових будинків, зокрема № 20 та № 21 по вулиці Проектованій (ІІІ-А мікрорайон) у місті Новояворівську, а також відповідних розрахунків пайової участі (а. с. 57-59).
Листом від 25 вересня 2025 року Новояворівська міська рада повідомила прокуратуру, що станом на 25 вересня 2025 року замовники будівництва не зверталися до міської ради щодо укладення договору про пайову участь, а рішень про зменшення або звільнення від її сплати міською радою не приймалося (а. с. 60-61).
На подальший запит прокурора від 13 листопада 2025 року Новояворівська міська рада листом від 10 грудня 2025 року надала розрахунок величини пайової участі та інфляційних втрат, виходячи із загальної площі будівлі 10 243,70 кв. м та ставки пайової участі у розмірі 2 відсотків, відповідно до якого розмір пайового внеску становить 2 561 744,50 грн, а інфляційних втрат - 455 915,91 грн. (а.с. 63-66, 69, 71).
23 січня 2026 року Новояворівська міська рада повідомила прокурора про сплату ТОВ «Яворівбуд» до місцевого бюджету коштів пайової участі у розмірі всього 3 017 660,41 грн (сума включає 2 561 744,50 грн пайового внеску та 455 915,91 грн інфляційних втрат), розрахованих Новояворівською міською радою на основі Положення (а.с. 86).
Водночас прокурор, не погодившись із визначеним міською радою розміром пайової участі та вважаючи, що до місцевого бюджету підлягає стягненню більша сума, повідомив міську раду про намір звернутися до суду з відповідним позовом в її інтересах.
Таким чином, прокурором до звернення до суду вжито передбачених законом заходів для з`ясування позиції уповноваженого органу та надання йому можливості самостійно захистити інтереси територіальної громади. Враховуючи, що міська рада не звернулася до суду з вимогою про стягнення суми, яку прокурор вважає належною до сплати, прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Новояворівської міської ради.
За таких обставин суд дійшов висновку, що прокурором дотримано встановленого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з цим позовом. Водночас питання щодо правильності визначення прокурором розміру пайової участі та наявності правових підстав для її стягнення підлягає вирішенню судом під час розгляду позовних вимог по суті.

Оцінка суду

Предметом спору охоплюються правовідносини у сфері містобудівної діяльності щодо виникнення та порядку виконання обов`язку замовника будівництва зі сплати пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом 
України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року (далі - Закон №3038-VI).
Спірні правовідносини виникли у травні 2019 року у період дії первісної редакції Закону № 3038-VI, стаття 40 якого регламентувала порядок виконання обов`язку зі сплати пайового внеску замовником будівництва.
Водночас, законодавче регулювання зазначених правовідносин за час їх існування зазнало змін у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» 132-IX (далі також – Закон 132-ІХ), який набув чинності 01 січня 2020 року. 
Внесеними змінами скасовано обов`язок замовника будівництва зі сплати пайової участі, однак водночас встановлено порядок визначення розміру пайового внеску та його сплати тими суб`єктами господарювання, у яких цей обов`язок виник до моменту його скасування.
Обґрунтовуючи позов, прокурор зазначає, що відповідач не виконав передбаченого Законом № 3038-VI обов`язку щодо укладення договору про пайову участь. Крім того, після втрати цим Законом чинності відповідач, на думку прокурора, не виконав вимог Закону № 132-IX та не звернувся до органу місцевого самоврядування у 10-ти денний строк з дня набрання ним чинності з заявою про розрахунок розміру пайового внеску. Вказане, на думку прокурора, має наслідком порушення прав органу місцевого самоврядування, що у свою чергу слугує підставою для визначення розміру пайової участі для відповідача, виходячи з показників вартості спорудження житла, які діяли станом на момент здачі об`єкта в екплуатацію у травні 2024 року. Натомість позивач та відповідач, заперечуючи позов, вказують на повне виконання відповідачем обов`язку зі сплати внеску, вважаючи що розрахунок його розміру має здійснюватися виходячи з показників вартості спорудження житла станом на 2019 рік та відповідно до прийнятого радою Положення. 
За таких обставин для правильного вирішення спору суду належить встановити момент виникнення у замовника обов`язку зі сплати пайової участі, його зміст та обсяг, а також визначити правове регулювання, яке підлягає застосуванню до виконання цього обов`язку на кожному етапі існування спірних правовідносин, з урахуванням положень законодавства, чинного на відповідний момент.

Правова оцінка правовідносин у період дії статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»

За змістом статті 1 Закону №3038-VI (тут і далі - чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин) замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Згідно статті 40 Закону №3038-VI замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. 
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 Закону №3038-VI полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. 
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята, дев`ята статті 40 Закону №3038-VI).
Отже, у період дії статті 40 Закону № 3038-VI реалізація обов`язку замовника щодо пайової участі передбачала укладення відповідного договору та сплату визначеного ним пайового внеску. Водночас наведені положення закону не встановлювали конкретного строку, протягом якого замовник мав звернутися до органу місцевого самоврядування для укладення такого договору. Натомість встановлений 15-денний строк стосувався обов`язку органу місцевого самоврядування здійснити розрахунок пайового внеску та обчислювався з дня реєстрації звернення замовника.
Таким чином, законодавець не визначив строку для звернення замовника щодо укладення договору про пайову участь. Закон передбачав лише кінцевий момент виконання замовником обов`язку зі сплати пайового внеску, який визначався вказівкою на подію – прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Як встановлено судом, ТОВ «Яворівбуд» 24 травня 2019 року отримало дозвіл на виконання будівельних робіт щодо будівництва багатоквартирних житлових будинків № 20 та № 21. На цей момент діяла стаття 40 Закону № 3038-VI, положеннями якої передбачався обов`язок замовника щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту шляхом укладення договору з органом місцевого самоврядування у будь – який момент з часу отримання дозволу на будівництво і до введення об`єкта в експлуатацію.
Водночас стаття 40 Закону № 3038-VI втратила чинність 1 січня 2020 року, тоді як будівництво зазначених об`єктів завершено та їх прийнято в експлуатацію лише 12 червня 2024 року. Отже, на момент втрати чинності статтею 40 Закону № 3038-VI для відповідача не настав визначений цією нормою граничний момент ні щодо укладення договору, ні щодо виконання замовником обов`язку зі сплати пайового внеску.
За таких обставин, у відповідача, який отримав дозвіл на початок проведення будівельних робіт, в силу дії статті 40 Закону № 3038-VI, виник обов`язок зі сплати пайового внеску, кінцевий строк виконання якого визначався моментом введення об`єкта будівництва в експлуатацію, проте, саме по собі невиконання відповідачем обов`язку щодо пайової участі станом на 1 січня 2020 року не свідчить про порушення ним вимог статті 40 Закону № 3038-VI.
Отже, доводи прокурора про порушення відповідачем вимог статті 40 Закону № 3038-VI у зв`язку з невиконанням обов`язку щодо укладення договору про пайову участь суд відхиляє. Питання щодо подальшого правового регулювання та порядку виконання цього обов`язку після 1 січня 2020 року підлягає вирішенню з урахуванням положень Закону № 132-IX.

Правова оцінка правовідносин після скасування статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»

З 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX, яким статтю 40 Закону №3038-VI виключено. 
Водночас, зазначені правовідносин унормовані законодавцем прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-ІХ.
Зокрема, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132- IX установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
З наведеного вбачається, що відсутність станом на 01 січня 2020 року укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не припиняє зобов`язання відповідача сплатити пайовий внесок, не зважаючи на те, що статтю 40 Закону №3038-VI, яка передбачала такий обов`язок, виключено. 
Зазначений висновок суду ґрунтується на усталеній та послідовній практиці Верховного Суду щодо застосування норм права до правовідносин, які за своїм змістом, суб`єктним та об`єктним критеріями є тотожними до спірних у цій справі.
Зокрема, Верховний Суд у постановах від 13 грудня 2022 року у справі №910/21307/21, від 20 липня 2022 року у справі №910/9548/21 виснував, що законодавець під час внесення змін до Закону №3038-VI (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону №132-ІХ) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року на підставі вимог статті 40 Закону №3038-VI, залишались дійсними та підлягали повному виконанню і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX). 
Якщо станом на 01 січня 2020 року об`єкти будівництва не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01 січня 2020 року встановлений статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-ІХ. 
У постанові від 23 травня 2024 року у справі №915/149/23 (в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту) Верховний Суд виснував, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Отже, замовник будівництва, який розпочав будівельні роботи до втрати чинності статті 40 Закону №3038-VI, у зв`язку із законодавчими змінами звільнявся від обов`язку укласти договір про сплату пайової участі, водночас він не звільнявся від зобов`язання сплатити пайовий внесок. 
Більше того, законодавець більше не пов`язує сплату такого внеску з необхідністю звернення забудівника до органу місцевого самоврядування та укладення договору, яким мав визначатися зміст зобов`язання замовника будівництва та строки його виконнання згідно зі статтею 40 Закону №3038-VI. 
Так, згідно положень статті 40 Закону №3038-VІ, орган місцевого самоврядування наділявся дискреційними повноваженнями щодо визначення розміру пайової участі замовника будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту. Крім цього, Закон №3038-VІ передбачав саме договірне врегулювання обсягу та порядку виконання забудівником цього обов`язку. 
Натомість, Законом №132- IX законодавець змінив порядок визначення розміру внеску на розвиток інфраструктури з договірного на такий, що прямо визначений законом, обмеживши повноваження органу місцевого самоврядування щодо встановлення розміру пайової участі на договірних засадах.
Примітно, що змінюючи правове регулювання, законодавець все-таки передбачив можливість збереження певної дискреції органу місцевого самоврядування щодо визначення розміру внеску, що закріплено у підрункті 1 пінкту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132- IX, однак тільки за наявності одночасно таких умов: 
- рішенням органу місцевого самоврядування визначено менший розмір, ніж встановлений Законом №132- IX;
- таке рішення прийнято органом місцевого самоврядування до набрання чинності Законом №132- IX.
З системного аналізу Прикінцевих та перехідних положень Закону №132- IX вбачається, що законодавець визначив граничний розмір пайового внеску нормами закону, встановивши його на рівні 2 та 4 відсотків вартості будівництва житлових та нежитлових об`єктів відповідно, допустивши одночасно можливість застосування тільки меншого розміру на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
Надаючи оцінку обставинам справи в контексті зазначених положень Закону №132- IX, суд зазначає, що як позивач, так і відповідач, заперечуючи підстави позову прокурора, покликаються на Положення про Порядок пайової участі (внеску) замовника у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Новояворівської міської територіальної громади, що затверджений рішенням Новояворівської міської ради від 20 листопада 2025 року № 4165 (далі – Положення). 
Водночас суд не вбачає правових підстав для застосування зазначеного Положення до спірних правовідносин з огляду на те, що Закон №132-IX не передбачав повноважень органу місцевого самоврядування щодо прийняття нового локального нормативного акта для визначення розміру пайової участі. Навпаки, законодавець безпосередньо встановив такий розмір, передбачивши можливість застосування меншого розміру лише за умови, що відповідне рішення органу місцевого самоврядування було чинним на день набрання чинності Законом №132-IX, тобто станом на 01 січня 2020 року.
Таким чином, із наведеного правового регулювання вбачається, що право органу місцевого самоврядування на визначення меншого розміру пайової участі було обмежене законодавцем не лише за змістом, а й у часі. Відповідне рішення мало існувати на момент набрання чинності Законом №132-IX. Водночас, Положення прийняте Новояворівською міською радою лише у 2025 році. 
Суд виходить із того, що саме по собі прийняття органом місцевого самоврядування локального нормативного акта не може створювати для замовника будівництва обов`язку зі сплати пайової участі, якщо такий обов`язок та порядок його виконання уже були визначені законом. За таких обставин прийняття Новояворівською міською радою 20 листопада 2025 року вказаного Положення не може змінити вже встановлений законом розмір пайового внеску відповідача.
Відтак, з огляду на те, що з 01 січня 2020 року орган місцевого самоврядування втратив право визначати розмір внеску на пайову участь на умовах договору, за відсутності укладеного у відповідача договору про пайову участь сума коштів, що підлягає сплаті замовником будівництва на розвиток інфраструктури населеного пункту повинна визначатися в розмірі, визначеному Законом №132- IX, тобто - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла (оскільки об`єктом будівництва є саме житлові будинки).
Ключовим питанням для вирішення цього спору є визначення того, які саме показники вартості спорудження житла мають бути покладені в основу розрахунку пайової участі: 
- ті, що діяли на момент виникнення у відповідача обов`язку зі сплати пайового внеску (на які покликаються позивач та відповідач);
- чи ті, що діяли на момент прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (на які покликається прокурор).
Вирішуючи це питання, суд враховує, що у практиці Верховного Суду щодо застосування абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX сформувалися різні правові підходи щодо визначення моменту, станом на який має встановлюватися розмір пайової участі. 
Зокрема, у постанові від 17 лютого 2026 року у справі №914/169/25 Верховний Суд виходив із того, що пайовий внесок має розраховуватися на підставі показників опосередкованої вартості спорудження житла на момент початку будівництва. 
Натомість у постановах від 20 березня 2025 року у справі №903/601/24, від 07 травня 2026 року у справі №916/1281/25, від 21 травня 2026 року у справі №916/67/25 та від 28 травня 2026 року у справі №922/1993/25 висловлено протилежний підхід, відповідно до якого такі показники мають визначатися станом на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Наявність зазначених розбіжностей стала підставою для передачі справ №903/953/25 та №922/2047/25 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, ухвалою від 24 червня 2026 року у справі №903/953/25 колегія суддів Касаційного господарського суду передала справу на розгляд Об`єднаної палати з метою відступу, зокрема, від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі №903/601/24, від 07 травня 2026 року у справі №916/1281/25, від 21 травня 2026 року у справі №916/67/25 та від 28 травня 2026 року у справі №922/1993/25 щодо визначення розміру пайової участі за показниками опосередкованої вартості спорудження житла, чинними на момент введення об`єкта в експлуатацію. 
У свою чергу, ухвалою від 10 червня 2026 року у справі №922/2047/25 колегія суддів Касаційного господарського суду поставила перед Об`єднаною палатою питання про відступ від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі №914/169/25, та водночас про визначення моменту, з якого має фіксуватися розмір пайової участі замовника будівництва: 
- з моменту виникнення обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування, 
- з моменту початку будівництва, чи 
- з моменту введення об`єкта в експлуатацію, з яким закон пов`язує граничний строк сплати. 
За таких обставин суд не може виходити лише з одного з наведених підходів як із такого, що вже набув характеру усталеного та безспірного правозастосовного висновку Верховного Суду. Натомість суд має самостійно визначити зміст правового регулювання спірних відносин, виходячи з його буквального та системного тлумачення, а також із загальних засад цивільного законодавства.
Вирішуючи це питання, суд виходить насамперед із правової природи спірного обов`язку та необхідності розмежування його змісту, обсягу і строку виконання.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою цієї статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, а частиною третьою передбачено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки, зокрема, виникають безпосередньо з актів цивільного законодавства.
З огляду на наведене, зобов`язання як правовідношення передбачає наявність визначеного обов`язку боржника та кореспондуючого йому права кредитора вимагати його виконання. Відтак, для існування зобов`язання недостатньо встановлення лише факту його виникнення: має бути визначено, що саме повинен вчинити боржник та в якому обсязі.
Як встановлено судом, обов`язок відповідача зі сплати пайової участі виник у 2019 році в силу статті 40 Закону №3038-VI. Після 01 січня 2020 року цей обов`язок не припинився, а його подальше виконання було врегульовано пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX. При цьому саме Закон №132-IX змінив механізм визначення розміру пайової участі.
Так, до 01 січня 2020 року стаття 40 Закону №3038-VI передбачала обов`язок відповідача взяти участь у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту шляхом сплати пайового внеску, розмір якого мав визначатися у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування. Отже, за попереднього правового регулювання остаточна конкретизація змісту та обсягу грошового обов`язку мала здійснюватися на договірних засадах.
З набранням чинності Законом №132-IX правове регулювання зазначеного обов`язку було змінено. Законодавець, виключивши статтю 40 Закону №3038-VI, одночасно врегулював подальше виконання обов`язку замовників будівництва, усунув необхідність договірного визначення розміру пайової участі та безпосередньо встановив її розмір: для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України. 
Таким чином, з 01 січня 2020 року відбулася зміна способу нормативного визначення змісту та обсягу існуючого обов`язку відповідача. Якщо за статтею 40 Закону №3038-VI розмір грошового обов`язку мав бути конкретизований у договорі з органом місцевого самоврядування, то після набрання чинності Законом №132-IX його розмір був безпосередньо визначений законом. Відтак, саме з цього моменту грошове зобов`язання відповідача набуло визначеного законом змісту та обсягу і для його виконання вже не вимагалося укладення договору.
Водночас, Закон №132-IX не конкретизує, станом на який момент повинні враховуватися показники опосередкованої вартості спорудження житла, що і призвело до різного тлумачення його положень на практиці.
В контексті зазначеного, суд зауважує, що зміна обсягу зобов`язання, яке виникло на підставі закону, повинна мати правову підставу. Сам по собі сплив часу або зміна економічного показника не є підставою для зміни обсягу грошового зобов`язання, якщо закон прямо не встановлює такої залежності. Згідно доводів прокурора, чим пізніше замовник виконує обов`язок у межах встановленого законом строку, тим більшим стає розмір цього обов`язку внаслідок зміни економічного показника. Однак, такі доводи не грунтуються на пложеннях законодавства, а тому судом відхиляються. 
Суд роз`яснює, що Закон №132-IX визначив не тільки розмір, але і строк виконання грошового зобов`язання замовника будівництва (до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію). Отже, законодавець розмежував момент нормативного визначення обсягу зобов`язання та момент, до якого воно мало бути виконане. Сам факт встановлення кінцевого строку виконання зобов`язання не означає, що його зміст або розмір залишалися невизначеними до настання цього строку. 
Закон №132-IX не містить положення, відповідно до якого розмір вже існуючого обов`язку підлягає перерахунку залежно від зміни показників опосередкованої вартості спорудження житла протягом періоду від його виникнення до моменту виконання.
Відтак, визодячи з того, що з набранням чинності Законом №132-IX існуючий обов`язок відповідача зі сплати пайової участі набув визначеного законом змісту та обсягу, то для встановлення його грошового розміру підлягають застосуванню показники опосередкованої вартості спорудження житла, чинні на момент набрання чинності цим Законом.
Станом на 01 січня 2020 року такими показниками були показники, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 02 грудня 2019 року №286 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», розраховані станом на 01 жовтня 2019 року. Зазначеним наказом опосередковану вартість спорудження житла для Львівської області визначено у розмірі 12 504,00 грн за 1 кв. м загальної площі квартир будинку з урахуванням ПДВ.
Отже, саме показник 12 504,00 грн за 1 кв. м є показником опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області, який був чинним на момент, коли Законом №132-IX безпосередньо визначено грошовий обсяг обов`язку відповідача зі сплати пайової участі. Подальша зміна зазначеного показника у зв`язку з прийняттям нових наказів уповноваженого органу не може сама по собі змінювати вже визначений законом обсяг грошового зобов`язання відповідача, оскільки ні Закон №132-IX, ні інше застосовне до спірних правовідносин законодавство не встановлює такої підстави для його зміни.
Таким чином, розмір пайової участі відповідача у цій справі має визначатися виходячи з 2 відсотків вартості будівництва житлового об`єкта, розрахованої із застосуванням показника опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області у розмірі 12 504 грн за 1 кв. м, чинного станом на 01 січня 2020 року.
При цьому обставина, що відповідач не звернувся до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі, не змінює наведеного висновку. Невиконання обов`язку щодо звернення та невиконання грошового обов`язку зі сплати пайової участі є різними юридичними фактами, а тому наслідком першого не може автоматично бути зміна обсягу другого, якщо такий наслідок прямо не встановлений законом. Закон №132-IX не передбачає, що пропуск замовником строку звернення до органу місцевого самоврядування призводить до виникнення нового або збільшеного грошового зобов`язання, розмір якого визначається за показниками, чинними на дату такого розрахунку чи на дату введення об`єкта в експлуатацію.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що невиконання відповідачем встановленого підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі протягом 10 робочих днів порушило права територіальної громади та, як наслідок, зумовлює необхідність визначення розміру пайової участі за показниками опосередкованої вартості спорудження житла, чинними на момент прийняття об`єкта в експлуатацію.
Суд не погоджується з таким обґрунтуванням з огляду на те, що прокурором не зазначено, а судом не встановлено, яким саме чином незвернення відповідача у встановлений законом строк призвело до порушення майнового права територіальної громади.
Як установлено судом, як за правового регулювання, передбаченого статтею 40 Закону №3038-VI, так і після набрання чинності Законом №132-IX обов`язок замовника зі сплати пайової участі мав бути виконаний до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Отже, незалежно від того, чи було визначено розмір пайової участі у січні 2020 року, чи таке визначення відбулося пізніше, сам по собі факт такого визначення не змінював встановленого законом кінцевого строку виконання грошового обов`язку та не зумовлював його негайної сплати. Відповідно, саме по собі несвоєчасне звернення замовника не могло позбавити територіальну громаду можливості отримати належні їй кошти, які в будь-якому випадку мали сплачуватися до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Отже, для висновку про порушення майнового права територіальної громади необхідно було б встановити не лише факт невиконання відповідачем обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування, але й те, що внаслідок такого невиконання територіальна громада втратила або не могла реалізувати певне передбачене законом право. Натомість закон не пов`язує із моментом звернення замовника момент виникнення права органу місцевого самоврядування на отримання пайової участі, не встановлює залежності строку її сплати від дати такого звернення та не передбачає, що несвоєчасне звернення призводить до втрати територіальною громадою можливості отримати пайовий внесок у встановлений законом строк.
Порушення замовником обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування може мати лише ті правові наслідки, які встановлені законом. Закон №132-IX не передбачає, що пропуск десятиденного строку змінює встановлений ним розмір пайової участі, відкладає момент остаточного визначення її розміру до прийняття об`єкта в експлуатацію або надає можливість визначати цей розмір за показниками, чинними на іншу, пізнішу дату.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тоді як пунктом 2 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено можливість зміни умов зобов`язання у разі його порушення лише у випадку, якщо такий наслідок встановлений договором або законом. У спірних правовідносинах закон не встановлює такого наслідку.
Водночас згідно тлумачення, запропонованого прокурором, розмір одного й того самого за своєю юридичною природою обов`язку замовника будівництва, який виник до 01 січня 2020 року, залежатиме від моменту, коли конкретний замовник звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення пайової участі. При цьому закон не встановлює жодної залежності розміру пайової участі від дати такого звернення.
За відсутності відповідного нормативного припису це призводило б до неоднакового визначення обсягу однакових за своїм змістом грошових зобов`язань замовників, які отримали дозвіл на виконання будівельних робіт до 01 січня 2020 року, перебували у однаковому правовому регулюванні та щодо яких закон встановив однаковий обов`язок зі сплати пайової участі. Замовник, який звернувся б до органу місцевого самоврядування у січні 2020 року, фактично опинився б у іншому майновому становищі порівняно із замовником, який звернувся пізніше, лише через різницю у часі вчинення відповідної дії, хоча закон не встановлює, що така різниця має значення для визначення обсягу грошового зобов`язання.
Такий підхід не узгоджується із засадами справедливості, добросовісності, розумності та законності у регулюванні цивільних правовідносин. Відповідно до частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися, зокрема, на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Розмір майнового обов`язку має визначатися на підставі встановлених законом юридичних фактів, а не залежати від обставини, якій закон не надає такого правового значення.
Суд наголошує, що законодавець, встановлюючи у пункті 2 розділу ІІ Закону №132-IX спеціальне перехідне регулювання, не передбачив різного правового режиму для замовників, які розпочали будівництво до 01 січня 2020 року, залежно від того, у який момент вони звернулися до органу місцевого самоврядування. Так само закон не встановив, що пропуск десятиденного строку є юридичним фактом, який змінює розмір пайової участі.
Отже, саме по собі невиконання відповідачем обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування у встановлений строк не свідчить про порушення майнового права територіальної громади у спосіб, який обумовлював би збільшення або інше визначення розміру пайової участі. Встановлений законом обов`язок щодо сплати пайового внеску у будь-якому разі підлягав виконанню до прийняття об`єкта в експлуатацію, а тому несвоєчасне звернення із заявою не змінювало ані моменту, до якого відповідний обов`язок мав бути виконаний, ані самого факту належності територіальній громаді коштів, які підлягали сплаті.
Водночас суд враховує, що зміна правового регулювання пайової участі з 01 січня 2020 року об`єктивно зумовила стан певної правової невизначеності для замовників будівництва, обов`язок яких виник за статтею 40 Закону №3038-VI, однак до цієї дати не був реалізований шляхом укладення договору.
Зміст пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX допускав різне тлумачення як щодо подальшого існування обов`язку таких замовників зі сплати пайової участі, так і щодо необхідності їх звернення до органу місцевого самоврядування та правових наслідків невчинення такої дії. Зокрема, наведена у цьому Законі конструкція не містила однозначної відповіді на питання, яким саме чином положення про десятиденний строк звернення узгоджуються з правовідносинами щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до набрання ним чинності.
Зазначена невизначеність посилювалася офіційним тлумаченням положень законодавства уповноваженим органом державної влади. Так, листом Міністерства розвитку громад та територій України від 12 лютого 2021 року №1/15.2/515-21 було висловлено позицію про відсутність правових підстав для укладення договорів про пайову участь та сплати відповідних коштів щодо об`єктів, будівництво яких розпочато до скасування такого обов`язку, але які вводяться в експлуатацію після 01 січня 2021 року, якщо відповідний договір до цієї дати укладений не був.
Таким чином, у відповідний період існувало об`єктивне підґрунтя для різного розуміння суб`єктами містобудівної діяльності змісту та обсягу своїх прав і обов`язків. Лише подальше формування судової практики забезпечило більш визначене тлумачення положень Закону №132-IX щодо збереження обов`язку зі сплати пайової участі та порядку його виконання.
Зазначені обставини суд враховує при оцінці добросовісності поведінки відповідача, зокрема при визначенні правових наслідків невиконання ним обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування протягом десяти робочих днів. За таких умов сам факт невчинення відповідної дії не може оцінюватися ізольовано від правового становища, в якому відповідач здійснював господарську діяльність, та автоматично тягнути наслідки, які прямо не встановлені законом.
Таким чином, суд виходить із того, що момент прийняття об`єкта в експлуатацію у цій правовій конструкції визначає кінцевий строк виконання обов`язку, але не є юридичним фактом, який сам по собі визначає або змінює обсяг цього обов`язку. Оскільки Закон №132-IX визначив розмір пайової участі безпосередньо та не передбачив його зміни залежно від показників, чинних у подальші роки, правових підстав для застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла станом на 2024 рік суд не вбачає.
Як встановлено судом, станом на 01 січня 2020 року для Львівської області показник опосередкованої вартості спорудження житла становив 12 504,00 грн за 1 кв. м. Загальна площа житлових будинків, щодо яких у відповідача виник обов`язок зі сплати пайової участі, становить 8156,1 кв. м.
Таким чином, вартість будівництва для цілей визначення пайової участі становить:

12 504,00 грн Ч 8156,1 кв. м = 101 983 874,40 грн.
Розмір пайової участі у розмірі 2 відсотків від зазначеної вартості становить:
101 983 874,40 грн Ч 2 % = 2 039 677,49 грн.

Отже, загальний розмір пайової участі, який відповідач зобов`язаний сплатити до відповідного місцевого бюджету, становить 2 039 677,49 грн.
При цьому зазначене грошове зобов`язання підлягало виконанню до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Оскільки відповідні житлові будинки прийнято в експлуатацію 12 червня 2024 року, саме ця дата є кінцевим строком виконання відповідачем обов`язку зі сплати пайової участі.
Однак відповідач виконав відповідний обов`язок лише 20 січня 2026 року, тобто з порушенням встановленого законом строку його виконання.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на грошові зобов`язання, у тому числі ті, що виникають безпосередньо із закону, а інфляційні втрати та три проценти річних є особливою мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
За наведених обставин, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати пайової участі, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
За розрахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятора «LIGA», за період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання інфляційні втрати становлять 341 962,23 грн, а три проценти річних 97 144,62 грн.
Відтак, загальна сума, яка підлягала сплаті відповідачем з урахуванням основної суми пайової участі та наслідків прострочення, становить:

2 039 677,49 грн (внесок) + 341 962,23 грн (інфляційні втрати) + 97 144,62 грн (3% річних) = 2 478 784,34 грн.
Водночас судом установлено, що 20 січня 2026 року відповідач сплатив 3 017 660,41 грн, тобто суму, яка перевищує розмір основного зобов`язання та нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат і трьох процентів річних.
Відповідно до загальних засад цивільного законодавства учасники цивільних відносин є вільними у визначенні своїх прав та обов`язків у межах, установлених законом. Зокрема, частиною першою статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а також відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, якщо інше не встановлено законом.
Отже, диспозитивність цивільно-правового регулювання полягає, зокрема, у можливості учасників цивільних правовідносин визначати зміст своїх взаємовідносин у межах, у яких закон не встановлює імперативної заборони. З огляду на загальнодозвільний характер цивільно-правового регулювання, поведінка учасників правовідносин, яка прямо не заборонена законом і не суперечить його імперативним приписам, сама по собі не може вважатися неправомірною.
У цій справі закон встановив належний до сплати розмір пайової участі, однак не містив заборони для замовника будівництва добровільно сплатити більшу суму за погодженням з органом місцевого самоврядування. Відтак, якщо сторони у фактично сформованих між ними правовідносинах погодили суму пайової участі, більшу за ту, яка випливає з імперативного припису Закону №132-IX, саме по собі це не суперечить закону та не свідчить про порушення прав територіальної громади.
Водночас можливість добровільного виконання грошового обов`язку у більшому розмірі не означає можливості органу місцевого самоврядування в односторонньому порядку змінити встановлений законом обсяг обов`язку замовника або стягнути з нього більшу суму всупереч закону. У цій справі суд не встановив правових підстав для примусового визначення розміру пайової участі саме у сумі, заявленій прокурором.
Більше того, відповідно до встановлених судом обставин відповідач фактично сплатив 3 017 660,41 грн, що перевищує навіть суму основного зобов`язання та передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України наслідків його прострочення на 538 876,07 грн. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В цій справі позивач повідомив суд, що планує понести судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд відмовляє у позові, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 15 672,59 грн залишається за ним.
За цих підстав, керуючись статтями 2, 4, 73, 74, 76-80, 123, 124, 126, 129, 222, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.
2. Судовий збір залишити за позивачем.
3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.
4. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.
5. Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.
6. Повне судове рішення складено 24 серпня 2026 року.

Суддя Бургарт Т.І.