Справа № 147/181/26
Провадження № 22-ц/801/1571/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	Справа № 147/181/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалила суддя Борейко О. Г.
Рішення ухвалено за відсутності сторін у с-щі Тростянець 
Повний текст рішення складено 17 квітня 2026 року,

Встановив:

У січні 2026 року ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 06 серпня 2020 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2749149 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» з терміном користування 30 днів. В свою чергу, відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі: стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, якщо споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки, та у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п. 4.1-4.6 цього договору; знижена процентна ставка становить 1,43 % на день (застосовується відповідно до п. 1.5.1. договору).
21 квітня 2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021, відповідно до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021 від 21 квітня 2021 року, ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 39 360,00 грн. за договором № 2749149 від 06 серпня 2020 року.
Кредитодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши грошові кошти на рахунок відповідача, що підтверджується матеріалами справи. Водночас відповідач належним чином умови договору не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено відповідно до вимог законодавства в електронній формі із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що прирівнюється до письмової форми договору.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача становить 39 360,00 грн., з яких: 12 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 27360,00 грн. – заборгованість за процентами.
Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року позов ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором № 2749149 від 06 серпня 2020 року у розмірі 39 360,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звільнення її від нарахування процентів, передбачених ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Вважає, що зазначена пільга поширюється на весь період дії зобов`язання, якщо особа набула статусу військовослужбовця під час дії договору. Крім того, позивач після відступлення права вимоги (2021 рік) не є «банком або іншою фінансовою установою» в розумінні цього Закону, а тому нарахування процентів новим кредитором є неправомірним.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував чи є позивач (ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ») фінансовою установою, яка має право нараховувати проценти за кредитним договором після відступлення права вимоги. Чи звертався відповідач до попереднього кредитора із заявою про звільнення від нарахування процентів у зв`язку з військовою службою (суд поклав цей тягар на відповідача, не зважаючи на те, що позивач не є тією особою, до якої мало бути таке звернення). Чи відповідає розрахунок заборгованості фактичним платежам (суд прийняв розрахунок позивача без критичної оцінки).
Відповідач вважає, що суд першої інстанції не застосував ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення договору), якими передбачено, що умови договору про споживчий кредит є несправедливими, якщо вони встановлюють непропорційно високий розмір процентів. Крім того ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, а відтак відповідач вважає кредитний договір недійсним.
Також, суд не врахував, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу у 800000 грн. є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг (складання типової позовної заяви та відповіді на відзив). Суд не навів жодних мотивів щодо співмірності цих витрат, чим порушив вимоги ч. 5 ст. 137, ч. 9 ст. 141 ЦПК України.
Позивач ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» у встановлений строк подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Судом встановлено, 06 серпня 2020 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (надалі – товариство, первинний кредитор) та ОСОБА_1 (надалі – відповідач) укладено договір про надання споживчого кредиту №2749149, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 12000,00 грн. на умовах визначених кредитним договором, а споживач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Договір укладено в електронній формі та підписано відповідачем ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором М610566.
За умовами договору відповідачу було надано кредит у розмірі 12 000,00 грн. з терміном користування 30 днів. В свою чергу, відповідач зобов`язалася вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі: стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, якщо споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки, та у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п. 4.1-4.6 цього договору; знижена процентна ставка становить 1,43 % на день (застосовується відповідно до п. 1.5.1. договору).
Положеннями п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
Факт перерахування кредитних коштів підтверджується повідомленням про зарахування коштів на банківський рахунок (платіжну картку) відповідача, листом ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» № 6512-ВП від 16 грудня 2025 року про перерахування коштів 06 серпня 2020 року на суму 12 000,00 грн. маска картки № НОМЕР_2 , код авторизації 48435, номер транзакції в системі WarForPay-creditplus-9804412.
Крім того, з листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-260304/58946-БТ від 06 березня 2026 року, наданого на виконання ухвали суду від 16 лютого 2026 року випливає, що платіжна картка № НОМЕР_3 емітована на ім`я ОСОБА_1 . 
Виконання первісним кредитодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором підтверджується матеріалами справи, зокрема копією кредитного договору, додатками до нього, довідкою про ідентифікацію та розрахунком заборгованості.
21 квітня 2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір відступлення вимоги №ККАУ-21042021, згідно із умовами якого ТОВ «Фінансова Компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2749149 від 06 серпня 2020 року. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 39 360,00 грн., з яких: 12 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 27 360,00 грн. – заборгованість за процентами.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано умов за кредитним договором № 2749149 від 06 серпня 2020 року, тобто не погашено заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 39 360,00 грн., тому суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови укладеного договору. З огляду на викладене, позовні вимоги ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 
За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
В силу частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається, що договір № 2749149 від 06 серпня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 укладено шляхом його підписання разом з додатками «одноразовим ідентифікатором М610566».
У справі № 524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення зазначеного договору.
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.
Відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту укладення кредитного договору № 2749149 від 06 серпня 2020 року, однак вважає, що проценти за користування кредитом не підлягають нарахуванню з огляду на положення ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Проте колегія суддів не може погодитися з такими доводами відповідача, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Тобто, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. В тому числі, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Таким чином, законодавець пов`язує можливість застосування відповідної пільги не з самим фактом існування кредитного договору, а з наявністю у боржника спеціального правового статусу військовослужбовця у визначений законом період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період – це період функціонування держави, органів влади, Збройних Сил України та інших військових формувань, який настає з моменту оголошення мобілізації або введення воєнного стану та охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період.
Загальновідомим є те, що особливий період в Україні триває з 2014 року та не припинений станом на момент розгляду справи.
Разом із тим, сам факт існування особливого періоду не є достатньою підставою для автоматичного звільнення особи від сплати процентів за кредитом.
Юридичне значення має саме дата набуття особою статусу військовослужбовця та співвідношення цієї дати з періодом нарахування процентів.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження проходження військової служби відповідачем до відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги надано копію військового квитка серія НОМЕР_4 , витяги з наказів ВЧ НОМЕР_5 та ВЧ НОМЕР_6 , з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом з 08 лютого 2023 року по теперішній час (а. с. 63-75).
Отже, наведені документи підтверджують факт набуття відповідачем статусу військовослужбовця лише з 08 лютого 2023 року.
Разом із тим, із матеріалів справи встановлено, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися до 31 січня 2021 року.
Таким чином, період нарахування процентів повністю передував моменту мобілізації відповідача та набуття нею спеціального статусу військовослужбовця.
За таких обставин колегія суддів виходить із того, що на момент виникнення у відповідача обов`язку зі сплати процентів за користування кредитом та протягом періоду їх нарахування вона не перебувала на військовій службі, а тому не належала до кола осіб, на яких поширюються гарантії, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Такий висновок узгоджується із загальними принципами дії закону в часі та правової визначеності.
Колегія суддів також враховує, що передбачене ч. 15 ст. 14 зазначеного Закону звільнення військовослужбовців від сплати процентів за користування кредитом є спеціальною законодавчою гарантією, яка має винятковий характер і не підлягає розширеному тлумаченню. Відтак застосування цієї гарантії можливе виключно за умови доведення сукупності обставин, з якими закон пов`язує виникнення відповідного права, зокрема перебування особи на військовій службі саме в період виникнення та існування обов`язку зі сплати таких процентів.
Заперечення відповідача щодо несправедливості умов кредитного договору, неспівмірності розміру відсотків, а також дійсності кредитного договору, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки при його укладенні відповідач була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалася отриманими коштами.
Підписанням договору № 2749149 від 06 серпня 2020 року ОСОБА_1 підтвердила свою згоду з умовами такого кредитного договору, у тому числі:
- сумою кредиту 12 000,00 грн;
- строком кредиту у 30 днів, який може бути продовжений у порядку і на умовах визначених у розділі 4 договору; 
- знижену процентну ставку 1,43 % в день від суми кредиту застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного у п. 1.4 договору (без пролонгації, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення протягом 3-х календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку); 
- стандартну процентну ставку 1,90 % в день від суми кредиту, що застосовується: 1) у межах строку надання кредиту, зазначеного у п. 1.4 договору, якщо споживач не виконав умови зазначені у пп. 1.5.1 для застосування зниженої процентної ставки, 2) у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом, 3) у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України; 
- орієнтовну реальну річну процентну ставку: за зниженою ставкою 521,55 % річних, за стандартною ставкою 695,40 % річних та обумовили орієнтовну загальну вартість кредиту за зниженою ставкою 17 130,00 грн., за стандартною – 18 840,00 грн.
- врегулювали, що нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
Таким чином сторони договору погодили, усі істотні умови договору, у тому числі нарахування процентів в розмірі 1,90% від суми кредиту за користування кредитом, поза визначеного строку кредиту, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.
При цьому положення укладеного відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору № 2749149 від 06 серпня 2020 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України та вказано, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування певних підстав.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. А тому, враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мала можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо дійсно вважала встановлений розмір відсотків за користування коштами чи інші умови договору несправедливими, натомість ОСОБА_1 погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень.
Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погоджується на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, а тому така позиція відповідача розцінюється як спроба уникнення відповідальності за взяті на себе зобов`язання.
Апеляційним судом враховується також те, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталась до кредитодавця із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась із всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 463/2891/21.
За таких обставин, з урахуванням того, що кредитні кошти були фактично отримані та використані відповідачем, з умовами щодо сплати процентів за користування кредитом у визначених договором термін та розмірі позичальник ОСОБА_1 погодилась, однак у добровільному порядку такі умови не виконала: проценти у визначеному розмірі та у визначений термін не сплатила в повному обсязі, чим допустила заборгованість зі сплати процентів по кредитному договору, яка підлягає до стягнення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував, чи є позивач фінансовою установою, яка має право нараховувати проценти за кредитним договором після відступлення права вимоги, а також чи відповідає наданий позивачем розрахунок заборгованості фактично здійсненим відповідачкою платежам, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Насамперед колегія суддів зазначає, що проценти за кредитним договором № 2749149 від 06 серпня 2020 року були нараховані виключно первісним кредитором за період до 31 січня 2021 року. Водночас право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до позивача ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» лише на підставі договору відступлення права вимоги № ККАУ-21042021 від 21 квітня 2021 року, тобто після остаточного формування спірної заборгованості у розмірі 39 360,00 грн. Отже, позивач не здійснював нарахування процентів за кредитним договором, а набув право вимоги вже існуючої заборгованості, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо відсутності у нього повноважень нараховувати проценти не стосуються предмета спору та не впливають на правильність вирішення справи.
Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач фактично обмежилася незгодою з розрахунком заборгованості, однак не навела жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про його неправильність. Зокрема, вона не надала доказів повного чи часткового виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, не зазначила, які саме складові розрахунку є помилковими, не навела власного контррозрахунку заборгованості та не спростувала розмір заявлених до стягнення вимог. За таких обставин самі лише припущення відповідача щодо недостовірності розрахунку не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову чи визнання поданого позивачем розрахунку неналежним доказом.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
При цьому апеляційним судом відхиляються заперечення відповідача щодо неспівмірності зі складністю справи та обсягом наданих послуг розміру витрат на правничу допомогу, стягнених з відповідача на користь позивача у 8000,00 грн. 
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 922/3649/20.
Матеріали справи не містять будь-якого клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Так само відповідач не надала жодних доказів неспівмірності заявлених витрат, не спростувала детального опису наданих адвокатом послуг та не навела будь-яких обставин, які б свідчили про їх надмірність чи необґрунтованість. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу на суперечливість доводів апеляційної скарги щодо неспівмірності зазначених витрат. Так, заперечуючи обґрунтованість стягнення на користь позивача 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, відповідач одночасно у поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву зазначала про понесення нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. Наведене свідчить про непослідовність її процесуальної позиції та додатково спростовує доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат, присуджених на користь позивача.
Відтак підстав для зміни визначеного судом першої інстанції розміру витрат на правничу допомогу під час апеляційного перегляду колегія суддів не вбачає.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, слід дійти висновку, що оскільки апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені нею в суді апеляційної інстанції судові витрати зі сплати судового збору залишаються за нею.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин