ПОСТАНОВА 
Іменем України

27 липня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 401/3297/23
провадження № 22-ц/4809/452/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

головуючого судді - Письменного О.А., 
суддів - Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,
при секретарі –  Зайченко В.К., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесик Ігор Анатолійович, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2025 року (суддя Іващенко В.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,- 

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з 16 вересня 2011 року по 07 червня 2022 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За час шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно, у тому числі житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 27 березня 2015 року. Вказав, що після реєстрації шлюбу вони проживала в малосімейній квартирі, яка була особистою власністю відповідача. Згодом вони вирішили поліпшити житлові умови, у зв`язку з вагітністю ОСОБА_1 . На момент укладання договору міни, будинок був у занедбаному стані, не мав каналізації, водопостачання та інших комунікацій, мав пічне опалення, в будинку була відсутня кухня та туалет, гнилий дерев`яний паркан, зруйнована покрівля даху, зруйновані старістю вікна, підлога, стелі та двері, відсутність господарських споруд тощо. 
Вказав, що на момент придбання будинку та по теперішній час, він безперервно працює та має стабільний дохід, натомість відповідачка на момент придбання будинку та його реконструкції не працювала та перебувала на його утриманні разом з дитиною. Також на той час, у його особистій власності перебував вантажний автомобіль МАЗ 5551, який він використовував в процесі будівництва. Майже всі будівельні матеріали були придбані за його кошти, а саме будівництво він намагався робити самостійно в перервах між роботою.
Вважає, що у зв`язку з його трудовими та фінансовими затратами вартість будинку істотно збільшилась, що дає йому право на частину житлового будинку, як об`єкту спільної сумісної власності та на частину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та господарських споруд.
Посилаючись на ці обставини, позивач з урахуванням поданих уточнень, просив визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку з кадастровим номером 3510900000:50:199:0021 та житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
Просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3510900000:50:199:0021 та 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Розділити рухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, передавши власність: 
ОСОБА_2 кухню «46» (корпус, фасади,) вартістю 20 880 гривень; кухонний набір "Версаче" (1 стіл та 4 стільця) вартістю 7500 гривень; телевізор Samsung 50T47090 (50 дюйми) вартістю 13999 гривень; холодильник вартістю 5500 гривень; мікрохвильова піч вартістю 1500 гривень; електрочайник вартістю 1000 гривень; роутер - інтернет вартістю 1200 гривень; кухонна панель вартістю 4500 гривень, а всього на суму 56079,00 гривень; 
ОСОБА_1 газовий котел ITALTHERM CITI CLASS 25F вартістю 13990 гривень; шафа в передпокої вартістю 5500 гривень; стіл - парта вартістю 2600 гривень; телевізор Samsung 32 дюйми вартістю 3000 гривень; камін-обігрівач вартістю 6500 гривень; комод вартістю 1200 гривень; пральна машина вартістю 14 000 гривень; ноутбук Lenovo вартістю 6500 гривень; витяжка на кухню вартістю 1500 гривень; пилосос вартістю 1700 гривень, а всього на суму 56490, 00 гривень.
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2025 року позов задоволено.
Суд вирішив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 3510900000:50:199:0021 та 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 . Розділити спільне сумісне рухоме майно, передавши у власність: ОСОБА_2 : кухню "46", вартістю 20880 грн.; кухонний набір "Версаче", вартістю - 7500 грн.; телевізор Самсунг, 50 дюймів, вартістю - 13999 грн.; холодильник, вартістю - 5500грн.; мікрохвильову піч, вартістю - 1500 грн.; електрочайник, вартістю - 1000 грн.; роутер, вартістю -1200 грн.; кухонну панель, вартістю - 4500 грн; ОСОБА_1 : газовий котел, вартістю - 13990 грн.; шафу, вартістю - 5500грн.; стіл-парту, вартістю - 2600 грн.; телевізор Самсунг, 32 дюйми, вартістю - 3000грн.; камін-обігрівач, вартістю - 6500 грн.; комод, вартістю - 1200 грн.; пральну машину, вартістю - 14000 грн.; ноутбук, вартістю - 6500 грн.; витяжку на кухню, вартістю - 1500 грн.; пилосос, вартістю - 1700 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 6905(шість тисяч дев`ятсот п`ять) гривень 60 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати на проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 5377(п`ять тисяч триста сімдесят сім) гривень 80 копійок.
Додатковим рішенням від 17 листопада 2025 року віднесено витрати на правничу допомогу у справі за рахунок сторін.
В апеляційній скарзі представник скаржника, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про те, що житловий будинок, який був реконструйований, переобладнаний та відремонтований, і надвірні будівлі, що були побудовані заново, земельна ділянка та інші рухомі речі в тому числі і ті, якими обладнаний згаданий будинок, колишнє подружжя ОСОБА_3 набуло в період шлюбу за спільні кошти, і, відповідно, це майно є їх спільною сумісною власністю. Але самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям. Вказав, що при зверненні до суду позивач в позовній заяві вказував, що будинок є власністю відповідачки. Під час перебування у шлюбі житловий будинок АДРЕСА_2 був реконструйований, а саме, до будинку була добудована ванна кімната з санвузлом та кухня. Також до будинку добудований гараж, і на земельній ділянці, що належить позивачу побудована господарська споруда – лазня. Проте позивач до позову не надав суду дозвільні документи, які б підтверджували законність проведення будівельних робіт нерухомого майна (будівельного паспорту та дозволу на право виконання будівельних робіт по адресу АДРЕСА_2 ). Також позивач не надав суду докази, які свідчать про ведення реконструйованого будинку в експлуатацію, як і введення в експлуатацію господарських споруд. Відсутність дозвільних документів та проекту свідчить, що будівництво було самочинним.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, надав суду докази самочинного будівництва, які суд першої інстанції під час судового розгляду не врахував, і в судовому рішенні не вказав, що спірний об`єкт має самочинно збудовані прибудови та споруди. Крім того, вказав, що суд першої інстанції визнав право власності на житловий будинок, що належить відповідачу без належних доказів, які підтверджують, що таке збільшення вартості майна відбулось за рахунок спільних трудових чи грошових затрат.
Також вказав, що суд без визначення дійсної вартості рухомих речей та без встановлення обсягу рухомого майна, яке було придбано під час шлюбу, здійснив його розподіл. 
Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і в судовому рішенні встановив обставини, які не підтверджені жодним доказом і не є предметом спору, зокрема те, що ОСОБА_4 фактично подарував своєму племіннику ОСОБА_2 частину спірного будинку, хоча нотаріально вказані правовідносини були оформлені договором міни будинку на квартиру між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 16 вересня 2011 року по 07 червня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.13, 15).
27 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір міни, відповідно до якого сторони обмінялися об`єктами нерухомості: житловий будинок, загальною площею 57,3кв.м, земельна ділянка площею 0,0273 Га, що розташовані в АДРЕСА_2 та квартира, загальною площею 29,9кв.м, що розташована в АДРЕСА_4 (т.1 а.с.16-17).
На підтвердження проведення будівельних та відновлювальних робіт в АДРЕСА_2 , позивачем були надані видаткові накладні та квитанції про придбання будівельних матеріалів, оплату послуг по введенню в експлуатацію газових приладів, придбання спірного майна: газового котла, кухонного набору, кухні, телевізора (т.1 а.с.24-40).
До суду були надані фотографії житлового будинку по АДРЕСА_2 до проведення будівельних робіт та після їх завершення (т.1 а.с.41-44). 
Із технічного паспорта житлового будинку по АДРЕСА_2 вбачається, що станом на 27 травня 2011 року (дата виготовлення технічного паспорта) на території домоволодіння були розташовані: будинок площею 57,3кв.м, погріб, сарай та огорожа (т.1 а.с.88-93).
Із технічного паспорта житлового будинку по АДРЕСА_2 вбачається, що станом на 04 грудня 2023 року(дата виготовлення технічного паспорта) на території домоволодіння були розташовані: будинок площею 74,9 кв.м., прибудова - 33,4 кв.м., погріб - 4,1 кв.м., сарай - 22,4 кв.м., гараж - 28,2 кв.м., водопровід та огорожа(т.1 а.с.115-127).
Відповідно висновку експерта №28-24 від 15 жовтня 2024 року, вартість житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 , на момент проведення експертизи, становить 1215772 гривні. Вартість послуг експерта становить 1171 грн.+4206,80 грн.=5377,80 грн.(т.1 а.с.193-212, 225, 226).
Згідно витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 11 листопада 2024 року, вартість земельної ділянки по АДРЕСА_2 , складає 53046,63 гривні (т.1 а.с.240).
В ході судового розгляду були допитані свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили факт того, що будівництвом та ремонтом будинку займався виключно позивач.
Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період шлюбу набули у спільну власність житловий будинок АДРЕСА_2 , оскільки спірний будинок перейшов у спільну власність колишнього подружжя за рахунок квартири (малосімейки), що належала відповідачці на праві особистої власності та фактичним даруванням дядьком позивача ОСОБА_5 частини будинку, що було оформлене нотаріально договором міни, але за заниженою вартістю та вантажний автомобіль, що позивач продав для будівництва будинку. Також суд першої інстанції встановив, що рухомі речі були придбані за спільні кошти подружжя, які суд розподілив між сторонами порівну. 
Апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14?325цс18) та Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може полягати у ремонті майна, його добудові чи перебудові, тобто діях, що призвели до істотного збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому в конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно не лише враховувати збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 травня 2025 року у справі № 673/547/21 та від 28 травня 2025 року у справі № 741/484/22.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається, чи стає несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 201/2503/20).
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення повинен бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Як убачається з договору міни від 27 березня 2015 року вартість спірного житлового будинку загальною площею 57,3 м2 становила 54901 грн та земельної ділянки 19 800 грн., а всього 74701 грн.
Згідно висновку експерта № 28-24 від 15 жовтня 2024 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи житлового будинку з господарськими будівлями становить 1215772 грн.
Разом з тим, висновок експерта не є доказом того, що істотне збільшення вартості майна відбулося за рахунок власних коштів чи власної трудової діяльності позивача. Суд не дослідив внаслідок чого відбулося значне збільшення вартості спірного будинку, за рахунок підвищення ринкової вартості об`єктів нерухомого майна або за рахунок трудових чи грошових затрат позивача. 
Крім того, поза увагою суду залишився той факт, що спірний будинок має самочинно збудовані споруди. Відповідно до технічного паспорта складеного 04 грудня 2023 року, будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами складається з : будиноку площею 74,9 кв.м., прибудови - 33,4 кв.м., погрібу - 4,1 кв.м., сараю - 22,4 кв.м., гаражу - 28,2 кв.м., водопровіду та огорожи. При цьому, прибудова – а, сарай – Б, гараж – В, побудовано без дозвільних документів.
У частинах першій, другій статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, а також Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц.
Велика Палата Верховного Суду висновувала, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22(провадження № 14-138цс24) вказано:
«усталеним є підхід, за якого набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва в інший спосіб, ніж той, який передбачений у статті 376 ЦК України (за рішенням суду), не допускається».
Отже, враховуючи те, що до складу спірного будинку входять самочинно збудовані споруди, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання права власності за ОСОБА_2 на частину житлового будинку з надвірними будівлями та на частину земельної ділянки.
Рішення в частині поділу рухомого майна, апеляційний суд вважає правильним, таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про занижену позивачем вартість рухомого майна не заслуговують на увагу суду, оскільки на підтвердження цих доводів відповідачем доказів не надано, клопотання про призначення товарознавчої експертизи стороною відповідача не заявлялось.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції – скасуванню в частині задоволення вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки за позивачем, з ухваленням нового судового рішення в цій частині.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та частковим задоволенням позову, з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 607 гривень 64 копійок за подання позовної заяви, а з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7557 грн 48 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фесик Ігор Анатолійович, задовольнити частково. 
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2025 року скасувати в частині визнання права власності на частину земельної ділянки та частину житлового будинку та стягнення витрат на будівельно-технічну експертизу та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 3510900000:50:199:0021 та 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , - відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 607 гривень 64 копійок за подання позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7557 грн 48 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.09.2026.

Судді: 

О.А.Письменний Л.М. Дьомич С.М. Єгорова