КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 756/2878/25 Головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/9198/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивувало, що 22 листопада 2017 рокувідповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 22 листопада 2017 року.
Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав у мобільному додатку примірники вищезазначених документів, що складають договір, та зобов`язується виконувати його умови.
На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит в розмірі 100 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка № НОМЕР_1 .
Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, а саме своєчасно не здійснював щомісячні мінімальні платежі за кредитом і відсотками, станом на 22 січня 2025 року за ним рахується заборгованість в загальному розмірі 118 310,71 грн, у тому числі залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 118 310,71 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» 118 310,71 грн заборгованості за кредитним договором, 3 028,00 грн судового збору, а всього - 121 338,71 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами в належній формі відбулось укладення кредитного договору, зобов`язання за яким позивач виконав, надавши відповідачу у користування кредитні кошти, проте позичальник належним чином не виконує умови договору, отримані та використані кошти своєчасно не повернув, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми заборгованості, розмір якої не спростовано відповідачем належними засобами доказування.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва 11 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач через представника - адвоката Мітрюшина Д.Ф. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати у частині стягнення з нього на користь банку суми боргу в розмірі 87 516,77 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, хоча і обізнаного про дату, час і місце судового засідання, проте без врахуванняповажності причин неприбуття відповідача у засідання 04 грудня 2025 року. Причини неподання відзиву на позовну заяву судом також не з`ясовувалися, оскільки справу було безпідставно розглянуто за відсутності відповідача.
ОСОБА_1 вважає, що позов АТ «Універсал Банк» не міг бути задоволений в частині стягнення заборгованості у розмірі 87 516,77 грн з огляду на таке.
Позивач подав до суду виписку про рух коштів за кредитною карткою відповідача станом на 22 січня 2025 року.
Проте 30 січня 2025 року та 20 лютого 2025 року відповідачем було поповнено картку двома платежами по 4 000,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про рух коштів за кредитною карткою ОСОБА_1 станом на 03 грудня 2025 року. Тобто позивачем безпідставно було заявлено до стягнення з відповідача 8 000,00 грн заборгованості за кредитним договором.
Із виписки про рух коштів за кредитною карткою відповідача станом на 03 грудня 2025 року вбачається, що позивачем незаконно 19 лютого 2025 року списано із кредитної картки відповідача платіж у розмірі 3 028,00 грн під назвою «нарахування судових витрат», незважаючи на те, що позов до ОСОБА_1 навіть не був поданий, а розподіл судових витрат здійснює суд під час ухвалення судового рішення, на підставі якого в подальшому відбувається їх стягнення.
Позивачем введено суд в оману щодо формування заборгованості. Так, у позові зазначено, що заборгованість складається із тіла кредиту в розмірі 118 310,71 грн. Однак як вбачається з виписок про рух коштів за кредитною карткою відповідача, в період з 01 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року з його картки було списано платежі під назвою «% за кредитом»на загальну суму 27 218,45 грн, тобто позивач безпідставно включив до заборгованості відповідача, окрім тіла кредиту, ще і проценти за його користування.
Стверджує, що в анкеті-заяві позичальника від 22 листопада 2017 року процентна ставка за кредитом не зазначена, а надані позивачем Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank та Тарифи, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Аргументи позивача про те, що відповідачу було надано послуги з кредитування дистанційно та всі документи, у тому числі Умови та правила надання банківських послуг, Паспорт споживчого кредиту, Тарифи підписані електронним цифровим підписом відповідача та отримані ним у мобільному додатку Monobankне можуть заслуговувати на увагу, оскільки за відомостями електронного реєстру чинних, блокованих та скасованих сертифікатів відкритих ключів, АТ «Універсал Банк» не входить до Довірчого списку кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг.
Таким чином, позивачем безпідставно заявлено до стягнення суми процентів за користування кредитом, які він нарахував та списав з кредитної картки відповідача у період з 01 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року на загальну суму 27 218,45 грн.
Крім того, як вбачається з виписок про рух коштів, у період з 16 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року з картки відповідача відбулося списання платежів під назвою «Розстрочка на карту» на загальну суму 49 270,32 грн.
Згідно виписок про рух коштів за кредитною карткою позивачем 27 лютого 2022 року був зменшений кредитний ліміт за карткою відповідача до 94 942,00 грн. 
За доводами позивача, заборгованість відповідача складається з кредитного ліміту в сумі 100 000,00 грн та суми овердрафту (мінусу по картці), яка начебто становить 18 310,71 грн (що не відповідає дійсності).
Відповідно до виписок про рух коштів за кредитною карткою відповідача станом на 28 березня 2022 року його заборгованість перед банком складала 93 822,39 грн, тобто близько суми кредитного ліміту. Отже, будь-які платежі могли бути зроблені лише до кредитного ліміту і не могли формуватися в овердрафті.
У зв`язку з чим пов`язано формування овердрафту за кредитною карткою відповідача під назвою «розстрочка на карту» на загальну суму 49 270,32 грн, що не є процентами або неустойкою, позивач у позовній заяві не зазначив.
З вищезазначеного вбачається, що позивачем безпідставно та незаконно заявлено у позовній заяві до стягнення суму заборгованості у загальному розмірі 87 516,77 грн.
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач причини неявки його представника до суду не повідомив, представник відповідача надіслав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням  ОСОБА_1 поза межами міста Києва при виконанні бойових (спеціальних) завдань, визначених військовим командуванням, та наданням адвокатом Мітрюшиним Д.Ф. правничої допомоги іншому клієнту при розгляді скарги на податкові повідомлення-рішення, що має відбутися також 08 липня 2026 року в режимі відеоконференції.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.постанови Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 та від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22).
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що вона належним чином повідомлена про судове засідання в суді апеляційної інстанції, з урахуванням категорії даної справи, яка відноситься до справ незначної складності, для яких пріоритетним є швидке вирішення, доводів апеляційної скарги, в межах яких підлягає перегляду рішення суду першої інстанції, а також не зазначення адвокатом Мітрюшиним Д.Ф. обставин, які він та/або сам ОСОБА_1 мали намір особисто повідомити апеляційному суду, на підставі статей 369, 372 ЦПК України клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи залишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2017 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг відповідно до анкети-заяви до договору про надання банківських послуг позичальника за проектом «monobanк», за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 100 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка №  НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів, що відповідає дії платіжної картки.
Положеннями анкети-заяви визначено, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладення якого відповідач підтвердив і зобов`язався виконувати його умови. Відповідач також підтвердив, що ознайомився та отримав у мобільному додатку примірники вказаних документів, що складають договір, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім цього, відповідач беззастережно погодився з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту та повідомляти його про це шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток (пункти 2, 3).
Підписанням анкети-заяви ОСОБА_1 засвідчив генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладання удосконаленого електронного підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Визнав, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях. Підтвердив, що всі наступні правочини можуть вчинятися ним або банком з використанням електронного цифрового підпису (пункт 6).
У пункті 10 анкети-заяви відповідач надав право та доручив АТ «Універсал Банк» здійснювати договірне списання коштів з усіх його рахунків, відкритих у банку, без додаткових розпоряджень, для погашення будь-яких інших його грошових зобов`язань перед банком, що випливають з умов договору та/або будь-якого іншого договору.
Відповідно до пункту 11 анкети-заяви усе листування щодо цього договору відповідач просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали відповідно до умов договору.
До анкети-заяви банком долучено Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів «monobank | Universal Bank», Тарифи за карткою Чорна картка «мonobank», Паспорт споживчого кредиту Чорної картки «мonobank», Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача, а також копію паспорту громадянина України відповідача і довідки про наявність рахунку та розміру встановленого ліміту від 22 січня 2025 року.
Згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 22 листопада 2017 року та випискою про рух коштів по картці №  НОМЕР_1 заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 22 січня 2025 року становить 118 310,71 грн, до якої банком включені залишок поточної і простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із заявленою АТ «Універсал Банк» та стягнутою судом першої інстанції сумою заборгованості за кредитом договором в розмірі 118 310,71 грн, просить зменшити її на суму 87 516,77 грн, які, на його думку, безпідставно та незаконно заявлено до стягнення у позовній заяві.
Оцінюючи висновки місцевого суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно із частиною другої якої якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2020 року в справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 зробив правовий висновок щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію».
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
У справі, яка переглядається, кредитний договір між АТ «Універсал Банк» та  ОСОБА_1 , у тому числі анкету-заяву разом з Умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал Банк» та Тарифами за банку, які були надані позичальнику через мобільний застосунок, підписано шляхом накладення електронного цифрового підпису відповідача.
У підписаній анкеті-заяві відповідач визнав, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях.
Суд першої інстанції встановив укладення між сторонами договору про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви від 22 листопада 2017 року відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», встановлення кредитного ліміту на випущену платіжну картку, який неодноразово змінювався, та користування кредитними коштами позичальником.
Отже, наведене вище свідчить про належне укладення кредитного договору, в тому числі погодження Умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів «monobank | Universal Bank» і Тарифів за Чорною карткою «мonobank» шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін.
Доводи апеляційної скарги про те, що в період з 01 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року АТ «Універсал Банк» безпідставно списало відсотки за користування кредитними коштами з карткового рахунку відповідача на загальну суму 27 218,45 грн є необґрунтованими, адже всі істотні умови кредитування між сторонами було погоджено в Тарифах за Чорною карткою «мonobank», які є однією із складових укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг.
Зокрема, згідно з Тарифами банку пільговий період за карткою «мonobank» встановлюється до 62 днів (діє з моменту виникнення заборгованості до кінця календарного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, при умові її погашення в повному обсязі); пільгова відсоткова ставка - 0,00001 % річних; розмір обов`язкового щомісячного платежу за користування кредитними коштами - 4 % від заборгованості (не менше 100 грн, але не більше залишку заборгованості); базова відсоткова ставка - 3,1 % на місяць на залишок заборгованості; збільшена відсоткова ставка на місяць за карткою на суму загальної заборгованості - 6,2 % на місяць (нараховується у випадку наявності простроченої заборгованості).
Водночас у пункті 3 анкети-заяви позичальник підтвердив, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами (згідно з вимогами діючого законодавства), які отримав їх примірники у мобільному додатку, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.
Посилання відповідача на судову практику, а саме на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) не є релевантними до цієї справи, виходячи зі змісту вказаної постанови та установлених обставин спірних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 встановлені інші обставини щодо укладання кредитного договору у паперовій, а не в електронній формі.
В даному випадку послідовність укладення договору про надання банківських послуг АТ «Універсал Банк» в рамках проекту «мonobank» передбачає, що без ознайомлення з Умовами та Тарифами подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Таким чином, в суду першої інстанції не було підстав при вирішенні даного спору враховувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Заповненням анкети-заяви відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, які діяли станом на 22 листопада 2017 року, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України у сфері захисту права споживачів.
Відповідач безсумнівно розумів зміст та характер надаваних йому банківських послуг, бо тривалий час користувався наданим йому кредитним лімітом, здійснюючи використання наданих кредитних коштів для задоволення власних потреб та частково погашаючи існуючі суми заборгованості.
Крім того, враховуючи те, що послуги банком надаються дистанційно через мобільний додаток в режимі реального часу, а Умови і правила, які включають Тарифи були надані відповідачу саме через мобільний додаток, відповідач достеменно був ознайомлений саме з Умовами і правилами, які діяли на час підписання анкети-заяви та відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, а тому його доводи про те, що позивач не надав документів, які б підтверджували погодження між сторонами всіх умов надання банківських послуг, у тому числі обов`язку позичальника зі сплати процентів, не відповідають фактичним обставинам справи.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги, що підписанням анкети-заяви в електронному вигляді позичальник погодився зі всіма складовими договору, у тому числі з Тарифами за Чорною карткою «мonobank», які є доказом конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом.
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що за період з 16 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року з картки відповідача відбулося незаконне списання платежів під назвою «Розстрочка на карту» на загальну суму 49 270,32 грн.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.
Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.
Відповідно до наданої позивачем виписки про рух коштів на рахунку відповідача кредитний ліміт станом на 02 лютого 2021 року становив 100 000,00 грн та 27 лютого 2022 року був зменшений до 94 942,00 грн.
Згідно пояснення позивача до виписки про рух коштів на рахунку, відповідно до пункту 3 анкети-заяви до договору про надання банківських послуг підписанням цього договору боржник беззастережно погодився з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку збільшувати/зменшувати розмір дозволеного кредитного ліміту.
Відповідно до виписки про рух коштів на рахунку баланс складає (мінус) - 18 310,71 грн. Тобто заборгованість складає 118 310,71 грн. Ця заборгованість складається з повністю використаного боржником кредитного ліміту в сумі 100 000,00 грн та суми овердрафту (мінусу по картці), яка становить - (мінус) 18 310,71 грн.
Овердрафт - (мінус) 18 310,71 грн виник наступним чином. Якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для оплати заборгованості, то заборгованість збільшується на суму заборгованості за договором по відсоткам до погашення, по неустойці. При цьому банк надає кредит згідно з договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме: відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за прострочені платежі згідно з тарифами.
Відповідно до пункту 5.20 розділу 2 Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» (надалі - Умови) термін повернення овердрафту в повному обсязі протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту.
У зв`язку з тим, що відповідач лише частково здійснював операції з поповнення своєї банківської карти, розмір яких був значно меншим за поточні витрати по картковому рахунку на власний розсуд, виникла заборгованість.
Відповідач  ОСОБА_1 не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції доказів на спростування вищезазначених роз`яснень позивача щодо неналежного виконання ним взятого зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування станом на 22 січня 2025 року і наявності у нього заборгованості у заявленому розмірі, у тому числі за утвореним овердрафтом в сумі 18 310,71 грн.
Доводи апеляційної скарги про неможливість формування овердрафту поза межами кредитного ліміту є необґрунтованими, так як відповідно до глави 5 «Надання та обслуговування кредиту» Розділу ІІ Умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів «monobank | Universal Bank» банк має право здійснювати транзакції, які перевищують встановлений ліміт, або списувати інші обов`язкові платежі, що призводить до виникнення несанкціонованого овердрафту, який позичальник зобов`язаний погасити.
Отже, позичальник зобов`язаний повернути банку фактично витрачену (списану) суму кредитних коштів незалежно від того, що вона була сформована поза межами встановленого кредитного ліміту.
За таких обставин, встановивши, що використані відповідачем і списані банком в рахунок погашення процентів кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про обґрунтованість вимог позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання банківських послуг «monobank» від 22 листопада 2017 рокув розмірі 118 310,71 грн.
Посилання відповідача на те, що позивачем безпідставно заявлено до стягнення 8 000,00 грн заборгованості за кредитним договором та 3 028,00 грн судового збору, оскільки 30 січня 2025 року та 20 лютого 2025 року ним було поповнено кредитну карту на цю суму двома платежами, а 19 лютого 2025 року банком незаконно списано із картки відповідача платіж у розмірі 3 028,00 грн під назвою «нарахування судових витрат», що підтверджується долученою до заяви про перегляд заочного рішення випискою про рух коштів по картці станом на 03 грудня 2025 року, суд апеляційної інстанції також не сприймає.
Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Універсал Банк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка утворилась саме станом на 22 січня 2025 року, а відповідач, отримавши 05 серпня 2025 року безпосереднього в приміщення суду матеріали позовної заяви, до ухвалення оскаржуваного рішення від 04 грудня 2025 року не подавав відзив і надав відомостей про здійсненні ним платежі та/або списання коштів з його карткового рахунку, а тому при вирішенні спору між сторонами суд першої інстанції не міг враховувати зазначені обставини.
Колегія суддів зазначає, що такі платежі чи списання коштів можуть бути враховані під час виконання оскаржуваного судового рішення в добровільному чи примусовому порядку.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що справу було безпідставно розглянуто за відсутності відповідача, який подав клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин, а саме у зв`язку з перебуванням на військовій службі за контрактом та виконання завдань поза межами міста Києва, то вони не можуть бути підставою для скасування заочного рішення.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідач повідомлявся судом першої інстанції про призначені у справі судові засідання 07 серпня 2025 року та 04 грудня 2025 року шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на встановлену адресу реєстрації місця проживання  ОСОБА_1 , яка також зазначалась ним у поданих до суду процесуальних документах, а саме: АДРЕСА_1 .
Однак поштові відправлення повертались до суду першої інстанції із відміткою служби поштового зв`язку, що адресат відсутній за вказаною адресою.
За змістом пунктів 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тобто наведені норми дають підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (перебування), що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18.
Водночас 05 серпня 2025 року ОСОБА_1 особисто під розписку ознайомився з матеріалами справи, отримав матеріали позовної заяви та подав до суду заяву про зупинення провадження у справі з додатками, а також 21 листопада 2025 року через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, відтак був достовірно обізнаний про призначені у справі судові засідання.
Системний аналіз норм 2, 4, 12, 44, 131, 211, 223, 240 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що суд після відкриття судового засідання має надати оцінку усім відомим йому обставинам і причинам неявки учасників справи, отже, вирішити питання щодо наявності підстав для відкладення розгляду справи з дотриманням балансу процесуальних гарантій розумності строків розгляду справи судом та забезпечення прав особи на судовий захист і участь у своїй справі, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, рівності всіх учасників перед законом і судом.
Подібні висновки Верховний Суд сформулював у постановах від 14 грудня 2023 року у справі № 757/45174/20, від 17 січня 2024 року у справі № 2-2823/11, від 22 грудня 2022 року у справі № 910/2116/21.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2024 року у справі № 990SCGC/20/24 зазначила, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Верховний Суд неодноразово у своїх судових рішеннях, зокрема у справах № 802/562/18-а, № 826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
При цьому судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору».
Верховний Суд також зазначав, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності сторони спору (див. постанову Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18).
Враховуючи, що ОСОБА_1  був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, що об`єктивно вбачається з матеріалів справи, розгляд справи 07 серпня 2025 року відкладався за клопотанням відповідача,подані ним заяви і клопотання були розглянуті судом у встановленому законом порядку, тоді якучасть у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні за відсутності відповідача.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті спору, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року у даній справі - без змін.
Розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній