ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
31 серпня 2026 року | Справа № 280/6120/26 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, код ЄДРПОУ 20490012) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі -позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.12.2025 року № 923090113405 про відмову в оформленні та виплаті допомоги на поховання позивачу за померлу ОСОБА_2 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оформити та виплатити позивачу допомогу на поховання померлої ОСОБА_2 за заявою від 11.12.2025 №23298.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 11.12.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою №23298 про виплату допомоги на поховання померлої ОСОБА_2 , який за життя перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням від 19.12.2025 П/С № 923090113405 відповідач відмовив у виплаті допомоги з тих підстав, що виплата пенсії померлому була призупинена з 01.05.2023 у зв`язку з її неотриманням протягом шести місяців, а за життя він не звертався із заявою про поновлення виплати пенсії та повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. Позивач вважає такі підстави незаконними, оскільки призупинення фактичної виплати пенсії не припиняє статусу особи як пенсіонера, а стаття 53 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не пов`язує право особи, яка здійснила поховання, на отримання відповідної допомоги з фактичним одержанням померлим пенсійних коштів безпосередньо перед смертю. 
Ухвалою суду від 23.06.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі за правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), витребувано у відповідача 1 копію пенсійної справи позивача. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву. 
Від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, у якому заперечує проти позову, посилаючись на те що, ОСОБА_2 перебувала на обліку як одержувач пенсії за віком, проте її виплату з 01.05.2023 призупинено відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом шести місяців підряд. Оскільки померла проживала на тимчасово окупованій території та за життя не зверталась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про поновлення пенсійної виплати та повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, відповідач вважає, що на момент смерті відсутній розмір фактично одержуваної нею пенсії, з якої могла бути розрахована допомога відповідно до статті 53 Закону №1058-IV. Разом із цим, відповідач вказує, що позивачем не надано документів, які б підтверджували фактичне понесення нею витрат на поховання ОСОБА_2 , зокрема квитанцій, товарних чеків, договорів на надання ритуальних послуг тощо. Вважає, що позивач не довела факту здійснення нею поховання та не має права на отримання допомоги. Також, додатково посилається на пункт 14-4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та нормативне регулювання виплати пенсій особам, які проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України. Просить у задоволенні позову відмовити.
З урахуванням приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з огляду на наступне.
З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримула пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Фактичним місцем його проживання було смт. Веселе, Мелітопольський район, Запрізька область, що відноситься до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України.
Виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01.05.2023 у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом шести місяців підряд.
Факт смерті ОСОБА_2 03.092025 підтверджуюється ухвалою Дніпровського районного суду міста Київ від 06.11.2025 у справі №755/19821/25.
11.12.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою №23298 про виплату допомоги на поховання померлого пенсіонера. До заяви були додані документи, зокрема, заява, щодо виплати допомоги на поховання; паспорт ОСОБА_1 , у формі ІD-картки НОМЕР_2 , виданий 30.09.2019 р., орган, що видав 2325;- довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ; довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 ; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_2 від 27.11.2025 року серія НОМЕР_3 , місце смерті смт. Веселе Мелітопольський район, Запорізька область;- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 27.11.2025 №00055019050 ОСОБА_2 
19.12.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення П/С № 923090113405 про відмову в оформленні та виплаті допомоги на поховання.
Підставою для прийняття зазначеного рішення стало те, що на дату смерті ОСОБА_2 фактично не отримувала пенсійних виплат у зв`язку з їх призупиненням з 01.05.2023 та не звертався за життя із заявою про поновлення виплати пенсії і повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації.
Обставини перебування ОСОБА_2 на пенсійному обліку, призначення їй пенсії по інвалідності, факт її смерті, факт звернення позивача із заявою від 11.12.2025 №23298 та перелік поданих разом із нею документів сторонами по суті не оспорюються.
Спірним є питання, чи може призупинення виплати пенсії померлому пенсіонеру та відсутність його звернення за життя про поновлення такої виплати бути законною підставою для відмови іншій особі у допомозі на його поховання.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правові відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За частиною третьою статті 9 цього Закону у солідарній системі за рахунок коштів Пенсійного фонду України надаються соціальні послуги, до яких належить, зокрема, допомога на поховання пенсіонера.
Відповідно до статті 53 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера у розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.
Отже, суб`єктом права на отримання передбаченої цією нормою допомоги є не померлий пенсіонер та не його спадкоємець як такий, а особа, яка здійснила поховання пенсіонера.
Пунктом 4 частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено припинення виплати пенсії за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, зокрема, у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд.
Суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21.10.2021 у справі №353/265/17, відповідно до якого передбачена пунктом 4 частини першої статті 49 Закону №1058-IV підстава припинення виплати пенсії у зв`язку з її неотриманням протягом шести місяців підряд є чинною та підлягає застосуванню. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі №805/402/18 також виходила з того, що припинення пенсійної виплати повинно здійснюватися виключно з підстав, визначених законом. 
Водночас у межах цієї справи правомірність самого рішення про призупинення виплати пенсії ОСОБА_3 з 01.05.2023 не є предметом спору.
Суд повинен вирішити інше питання: які правові наслідки зазначене призупинення має для самостійного права позивача на соціальну послугу, передбачену статтею 53 Закону №1058-IV.
Системний аналіз статей 49 та 53 Закону №1058-IV свідчить, що припинення або призупинення виплати раніше призначеної пенсії не є тотожним припиненню правового статусу пенсіонера або скасуванню рішення про призначення йому пенсії.
Навпаки, частиною другою статті 49 Закону №1058-IV передбачена можливість поновлення виплати раніше призначеної пенсії, що саме по собі свідчить про збереження призначеної пенсії як юридичного права особи.
Наведений підхід узгоджується і з новітнім висновком Верховного Суду у постанові від 20.07.2026 у справі №420/28251/24, в якій Суд зазначив, що сам факт проживання особи на тимчасово окупованій території не припиняє її права на призначену пенсію, хоча реалізація виплати може бути пов`язана із додержанням установленої законодавством процедури. 
Пунктом 14-4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим Законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. За відсутності обміну інформацією між відповідними органами неодержання такої пенсії підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду України в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії. 
Отже, зі змісту цієї норми однозначно вбачається, що вона регламентує умови виплати пенсії самому пенсіонерові, а відповідне повідомлення подається саме в заяві про призначення, поновлення або продовження виплати пенсії.
Пункт 14-4 розділу XV Закону №1058-IV не містить положення, відповідно до якого неподання пенсіонером за життя такого повідомлення позбавляє після його смерті іншу особу права на допомогу, передбачену статтею 53 цього Закону.
Інакше кажучи, законодавець не встановив правового зв`язку між виконанням померлим пенсіонером процедури поновлення його власної пенсійної виплати та виникненням після його смерті права іншої особи на допомогу на поховання.
З цих же підстав суд відхиляє посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №299 «Про деякі особливості виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та затверджений нею порядок, оскільки цей нормативно-правовий акт регламентує насамперед порядок здійснення пенсійних та страхових виплат відповідним одержувачам і не встановлює самостійної підстави для відмови у допомозі на поховання за статтею 53 Закону №1058-IV. Крім того, постанова №299 була офіційно опублікована 20.03.2025, тоді як ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Механізм звернення за відповідною допомогою регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846. 
Відповідно до пункту 5.1 розділу V зазначеного Порядку особа, яка звертається по допомогу на поховання, подає до органу, що призначає пенсію:
документ, що посвідчує особу заявника;
заяву про виплату допомоги на поховання;
свідоцтво про смерть;
витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання або довідку про смерть пенсіонера.
Відповідний витяг видається згідно з Інструкцією з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року №1269/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 року за №691/15382. 
Пунктом 5.2 розділу V Порядку №22-1 передбачено, що допомога на поховання виплачується у розмірі, визначеному чинним законодавством.
Цією ж нормою прямо передбачено випадок, коли допомога не виплачується: у разі смерті особи, яка перебувала на повному державному утриманні, крім випадків, коли поховання здійснюється членами сім`ї або іншою особою. 
Матеріали справи не містять відомостей про перебування ОСОБА_2 на повному державному утриманні.
Суд не погоджується з буквальним тлумаченням відповідачем статті 53 Закону №1058-IV у тому розумінні, що за відсутності фактичного надходження пенсійних коштів померлому безпосередньо перед смертю розмір допомоги на поховання автоматично дорівнює нулю або взагалі не може бути визначений.
Таке тлумачення фактично створює додаткову підставу для відмови, якої стаття 53 Закону №1058-IV не встановлює.
Словосполучення «у розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті» у контексті змісту цієї статті визначає розрахункову величину допомоги, тобто розмір призначеної пенсії померлого, а не встановлює окрему умову щодо обов`язкового фізичного одержання ним грошових коштів у місяці смерті.
Суд зазнача, що фактичне призупинення виплати пенсії не позбавляє особу статусу пенсіонера, а вислів статті 53 Закону №1058-IV необхідно розуміти як розмір пенсії, на яку померлий пенсіонер мав право, незалежно від фактичного отримання ним таких коштів перед смертю, хоча пенсіонер на момент смерті фактично пенсію не отримував через її призупинення та проживання на тимчасово окупованій території, це не унеможливлює визначення допомоги у двомісячному розмірі відповідної пенсії; позов було задоволено і ПФУ зобов`язано призначити та виплатити допомогу в розмірі, передбаченому статтею 53 Закону №1058-IV. 
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди перевіряють рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, на предмет його обґрунтованості, тобто прийняття з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
У постанові від 11.09.2023 у справі №420/14943/21 Верховний Суд сформулював критерії обґрунтованості індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, серед яких: логічність та структурованість мотивів; їх пов`язаність із конкретними нормами права; правова оцінка встановлених обставин і поданих документів; відповідність висновків фактичним обставинам та відсутність висновків, які не ґрунтуються на нормах права. Верховний Суд наголосив, що невиконання вимог щодо обґрунтованості і вмотивованості індивідуального акта може бути підставою для його протиправності. 
У спірному рішенні відповідач не навів конкретної норми закону, яка встановлювала б, що:
призупинення пенсійної виплати позбавляє особу статусу пенсіонера для цілей статті 53 Закону №1058-IV;
неподання пенсіонером за життя повідомлення про неодержання пенсії від органів Російської Федерації позбавляє іншу особу права на допомогу після його смерті;
ненарахування пенсії після її призупинення означає неможливість визначення двомісячного розміру допомоги;
особа, яка звертається за допомогою, повинна додатково підтвердити конкретний розмір понесених нею ритуальних витрат.
Отже, відповідач фактично поширив умови, встановлені законодавцем для виплати пенсії самому пенсіонеру, на інші правовідносини — виплату після його смерті самостійної соціальної допомоги особі, яка здійснила поховання, — без прямої законодавчої підстави.
Такий підхід не відповідає частині другій статті 19 Конституції України.
Посилання відповідача на норми спадкового права не впливають на вирішення цього спору.
Відповідно до Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV спадкування стосується переходу прав та обов`язків померлої особи до спадкоємців.
Однак позивач у цій справі не вимагає виплати належної померлому та недоотриманої ним за життя пенсії в порядку спадкування.
Предметом спору є особисте право позивача на допомогу на поховання, яке виникає безпосередньо на підставі статті 53 Закону №1058-IV у тієї особи, яка здійснила поховання пенсіонера.
Тому правила про входження або невходження пенсійних сум до складу спадщини не визначають наявність у позивача права на спірну допомогу.
Посилання позивача на статтю 91 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» може характеризувати загальну модель розмежування недоотриманих пенсійних сум і допомоги на поховання, однак безпосередньою спеціальною нормою, що регулює спір у цій справі, є стаття 53 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, судом установлено, що ОСОБА_2 на день смерті мала статус пенсіонера, оскільки їй була призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Припинення фактичної виплати такої пенсії з 01.05.2023 з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 49 зазначеного Закону, не є припиненням статусу пенсіонера та саме по собі не створює передбаченої законом підстави для відмови особі, яка здійснила його поховання, у допомозі відповідно до статті 53 Закону №1058-IV.
Пункт 14-4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV регулює умови здійснення пенсійної виплати самому пенсіонерові, а не підстави виплати допомоги після його смерті. Зазначена норма не містить правового наслідку у вигляді втрати іншою особою права на допомогу на поховання через неподання померлим за життя заяви про поновлення пенсійної виплати.
Передбачений пунктом 5.1 розділу V Порядку №22-1 перелік документів не вимагає від заявника подання доказів конкретного розміру фактично понесених витрат на поховання, а така обставина, крім того, не була зазначена в оскаржуваному рішенні як підстава для відмови.
Відповідачем не доведено наявності жодної норми Закону №1058-IV або іншого нормативно-правового акта, яка б передбачала відмову у допомозі на поховання за встановлених у цій справі обставин.
За таких обставин рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.12.2025 П/С № 923090113405 не відповідає критеріям правомірності та обґрунтованості, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання про належний спосіб відновлення порушеного права, суд враховує, що відповідач не заперечує: факт перебування ОСОБА_2 на пенсійному обліку; факт призначення йому пенсії за віком; факт її смерті; факт звернення позивача із заявою №23298; подання документів, передбачених пунктом 5.1 розділу V Порядку №22-1.
Єдина визначена оскаржуваним рішенням правова перешкода для виплати допомоги полягала у призупиненні виплати пенсії померлому та неподанні ним за життя заяви про її поновлення.
Оскільки суд визнав таку підставу юридично необґрунтованою, у відповідача відсутня дискреція щодо повторного вирішення того самого правового питання.
А тому, належним способом судового захисту є зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу допомогу на поховання у розмірі, передбаченому статтею 53 Закону №1058-IV.
При цьому розмір допомоги повинен бути визначений відповідно до статті 53 Закону №1058-IV виходячи з двомісячного розміру пенсії, на яку ОСОБА_2 мала право на момент смерті, незалежно від фактичного призупинення її виплати.
У зв`язку з задоволенням позовний вимог відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір необхідно стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 6, 72-77, 90, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, код ЄДРПОУ 20490012) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від від 19.12.2025 П/С № 923090113405 про відмову ОСОБА_1 в оформленні та виплаті допомоги на поховання померлого ОСОБА_2 за заявою від 11.12.2025 №23298.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу на поховання померлого ОСОБА_2 у розмірі, передбаченому статтею 53 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виходячи з двомісячного розміру пенсії, на яку ОСОБА_2 мала право на момент смерті.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1064,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 31.08.2026.

Суддя А.В. Сіпака