ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 295/13265/24
провадження № 61-1101св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ; 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рудика Віталія Руслановича на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19 вересня 2025 року у складі судді Зосименка О. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2025 рокуу складі колегії суддів: Павицької Т. М., Талько О. Б., Шевчук А. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та у процесі розгляду справи збільшив позовні вимоги до  ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заяваОСОБА_1 мотивована тим, що 27 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким відповідачка отримала від нього в борг 150 000 грн, які зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року.

23 квітня 2020 року між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 1, до якого внесено зміни додатковою угодою від 27 грудня 2022 року, за умовами яких до нового кредитора перейшло право вимоги заборгованості за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн.

09 лютого 2024 року між первісним кредитором - ОСОБА_1 та новим кредитором ОСОБА_4 укладено угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року та угоду про розірвання додаткової угоди від 27 грудня 2022 року в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн, починаючи з 09 лютого 2024 року. Тому у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 27 грудня 2018 року.

Враховуючи викладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 27 грудня 2018 року у розмірі 4 231 782,98 грн, з яких: 150 000 грн - за позикою; 1 125 000 грн - за процентами; 112 782,98 грн - розмір інфляційних втрат; 2 842 500 грн - пеня; 1 500 грн - штраф.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 19 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, послався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18 про те, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився).

Зазначивши, що договір про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року припинив свою дію у зв`язку з повним виконанням сторонами своїх зобов`язань за цим договором, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що цей договір не міг бути розірваний сторонами після його виконання, тому у позивача не виникло право вимоги, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рудик В. Р. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19 вересня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19, від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Богунського районного суду міста Житомира.

19 березня 2026 року справа № 295/13265/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рудика В. Р. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що договір позики вважається виконаними в момент повернення позичальником грошових коштів, такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості (при наданні позики), а також сплати процентів, якщо це передбачено договором. Натомість відступлення права вимоги (цесія) - це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема про відступлення права вимоги, повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. 

В цій справі позивач стверджував, що новий кредитор не сплатила йому кошти за договором про відступлення права вимоги, а тому цей договір не вичерпав своєї дії. Отже, суди дійшли помилкових висновків про те, що договір про відступлення права вимоги за договором позики не міг бути розірваний через закінчення його дії.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи

27 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала 150 000 грн, з терміном повернення до 31 січня 2020 року (т.1 а.с.6).

23 квітня 2020 року між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 1, в якому зазначено, що станом на 23 квітня 2020 року ОСОБА_3 заборгувала первісному кредитору згідно договору позики від 25 травня 2019 року та договору позики від 27 грудня 2019 року. На день укладення цього договору основна сума заборгованості складає 150 000 грн по договору позики від 27 грудня 2019 року та 44 475 грн по договору позики від 25 травня 2019 року (т.1 а.с.7-8).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває від первісного кредитора право грошової вимоги за основним договором та розписками в обсязі, що визначається в цьому договорі. Під відступленими правами розуміється право грошової вимоги на отримання грошових коштів (заборгованості) за основними договорами, яка на дату укладення цього договору склала 150 000 грн та 44 475 грн.

Пунктом 2.2 договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року первісний кредитор на підтвердження дійсності відступлених прав зобов`язується передати новому кредитору оригінали/копії документів, які підтверджують відповідні зобов`язання боржника перед ним. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про уступку права вимоги за цим договором протягом 5 календарних днів з моменту підписання даного договору шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору або вручення особисто під розписку представнику боржника.

В пункті 5.1 договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Виконання первісним кредитором обов`язків по договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року не заперечувалося ОСОБА_1 та підтверджується матеріалами цивільної справи № 295/6429/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн та договором позики від 25 травня 2019 року на суму 44 475 грн.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (джерело посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/108496691), рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16 січня 2023 року у справі № 295/6429/20 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено, оскільки позивачем не надано докази, які б беззаперечно свідчили про отримання права вимоги на боргові зобов`язання вказані у позовній заяві, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за договорами позики від 27 грудня 2018 року та 25 травня 2019 року.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у справі № 295/6429/20 апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 16 січня 2023 року в частині відмови у стягненні заборгованості за договором позики від 25 травня 2019 року скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року в сумі 368 075,15 грн, яка складається із: тіла позики - 44 475 грн; процентів за користування коштами - 31 132,50 грн; штрафу - 444,75 грн; інфляційних втрат - 6 048,65 грн та пені - 285 974,25 грн. У решті рішення залишено без змін. Стягнуто зі ОСОБА_3 в дохід держави 9 201,88 грн судового збору (джерело посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/116562617).

За змістом вказаного судового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в договорі про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року № 1 йдеться про відступлення права вимоги за договором позики від 27 грудня 2019 року на суму 150 000 грн. Тому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у встановленому законом порядку позивачем не доведено відступлення їй права вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн.

Додатковою угодою від 27 грудня 2022 року до договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , сторони внесли зміни до основного договору в загальні положення та предмет договору, зазначивши, що ОСОБА_3 заборгувала первісному кредитору згідно договору позики від 25 травня 2019 року та договору позики від 27 грудня 2018 року. На день укладення цього договору основна сума заборгованості складає 150 000 грн по договору позики від 27 грудня 2018 року та 44 475 грн по договору позики від 25 травня 2019 року (т.1 а.с.9).

Таким чином, сторони додаткової угоди від 27 грудня 2022 року визначили, що новому кредитору від первісного кредитора відступлено право вимоги до ОСОБА_3 на 150 000 грн за договором позики від 27 грудня 2018 року та на 44 475 грн по договору позики від 25 травня 2019 року.

Отже, сторони виправили описку, зазначивши 27 грудня 2018 року замість 27 грудня 2019 року.

09 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року, укладеного між ними, починаючи з 09 лютого 2024 року.

В пункті 2 сторони цієї угоди підтверджують відсутність будь-яких взаємних претензій щодо виконання або невиконання зобов`язань за договором про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року.

Також 09 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено угоду про часткове розірвання додаткової угоди від 27 грудня 2022 року до договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн, починаючи з 09 лютого 2024 року (т.1 а.с.11).

В пункті 2 сторони цієї угоди підтверджують відсутність будь-яких взаємних претензій щодо виконання або невиконання зобов`язань за додатковою угодою, укладеною між ними 27 грудня 2022 року в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рудика В. Р. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 

Відповідно до абзацу першого частини першої та абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва.

Відповідно до частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін. Виключенням з цього загального правила є випадки, якщо право на односторонню відмову від договору передбачене договором або законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У статті 653 ЦК України визначені правові наслідки розірвання договору, за змістом якої у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань, що виникли між сторонами на підставі такого розірваного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторони договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року виконали свої зобов`язання за цим договором, тому цей договір припинив свою дію, внаслідок чого у позивача не виникло право вимоги до боржника.

Однак колегія суддів Верховного Суду не погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки відступлення права вимоги не є тотожним погашенню боржником заборгованості в розумінні закону, а правовим наслідком розірвання договору відступлення права вимоги є повернення до первісного кредитора такого права.

Так, колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку з відступленням права вимоги за договором позики грошове зобов`язання боржника не припиняється, оскільки це лише заміна кредитора в зобов`язанні, а не його припинення. Тобто первісний кредитор передає новому кредитору своє право грошової вимоги до боржника, тож відповідне зобов`язання боржника продовжує існувати, але вже з новим кредитором.

У разі розірвання договору відступлення права вимоги, припиняються зобов`язання сторін цього договору, наслідком чого є повернення первісному кредитору прав вимоги до боржника, що ще не були предметом виконання під час чинності договору відступлення права вимоги, якщо інше не визначено таким договором чи додатковою угодою про його розірвання.

В цій справі судами попередніх інстанцій не встановлено обставин щодо погашення боржником ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 27 грудня 2018 року як перед первісним кредитором -  ОСОБА_1 , так і новим кредитором ОСОБА_4 в період чинності договору відступлення права вимоги. Тому висновки судів про те, що після розірвання з 09 лютого 2024 року договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року у позивача не виникло право вимоги до боржника є передчасним.

Крім того, висновки судів попередніх інстанцій про те, що договір про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року припинив свою дію у зв`язку з виконанням сторонами цього договору своїх зобов`язань суперечать висновкам, викладеним у рішенні Богунського районного суду міста Житомира від 16 січня 2023 року у справі № 295/6429/20, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики саме з тих підстав, що ОСОБА_4 не довела відступлення їй права вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн.

У справі, яка переглядається, вапеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 посилався на те, що умовами угоди від 09 лютого 2024 року передбачено розірвання додаткової угоди від 27 грудня 2022 року до договору про відступлення права вимоги № 1 від 23 квітня 2020 року в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн. Тобто, починаючи з 09 лютого 2024 року до нього повернулось право кредитора, згідно договору позики від 27 грудня 2018 року.

Однак, апеляційний суд не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу вищенаведених доводів позивача, не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не з`ясував питання про обґрунтованість нарахування позивачем заявленого розміру заборгованості за договором позики.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Рудика Віталія Руслановичазадовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович