Справа № 489/6353/25 
Провадження № 1-кп/489/510/26

Інгульський районний суд міста Миколаєва
Вирок
іменем України
10 вересня 2026 року місто Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №12025152040000775 від 01.07.2025 за обвинуваченням 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку, Азербайджан, особи без громадянства, з неповною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, без зареєстрованого місця проживання, зі слів проживаючого по АДРЕСА_1 , контактний телефон НОМЕР_1 , раніше судимого:
- 26.01.2017 Ленінським районним судом міста Миколаєва за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців;
- 07.12.2017 Апеляційним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 6 років;
- 09.12.2019 Центральним районним судом міста Миколаєва за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 6 років;
- 22.09.2020 Ленінським районним судом міста Миколаєва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці, звільнений з-під варти 22.09.2020 в залі суду за відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 , перекладача ОСОБА_6 ,
встановив:
18.06.2025 близько 10:00 год ОСОБА_3 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , в результаті раптово виниклого умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, введеного в Україні указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, умисно таємно викрав майно належний потерпілому ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Motorola edge 40 Neo», 12/256 GB, IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , вартістю 7467 грн, із сім-картою мобільного оператора «лайфселл» НОМЕР_4 , яка матеріальної цінності для потерпілого не становить, а також металевий ліхтарик «Ermail oy finishing first», який також матеріальної цінності для потерпілого не становить. Після того ОСОБА_3 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 7467 грн.
Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що дійсно 18.06.2025, перебуваючи у помешканні свого потерпілого ОСОБА_7 по АДРЕСА_3 , здійснив крадіжку мобільного телефону «Моторола» та ліхтарика. Викрадений телефон він заклав до ломбарду по вул. Південній м. Миколаєва, залучивши до цього свого знайомого ОСОБА_8 , оскільки не має документів, що посвідчують особу для подання до ломбарду. За вказаний телефон у ломбарді вони отримали грошові кошти в сумі близько 5000 грн, які він витратив на власні потреби. В подальшому обвинувачений видав добровільно ліхтарик працівникам поліції. Вказав, що щиро розкаюється у вчиненому, засудив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та запевнив суд, що став на шлях виправлення, а також неодноразово попросив вибачення за свої дії. Зазначив, що веде законослухняний спосіб життя, співмешкає із жінкою та трьома дітьми, працює неофіційно. Обставинами, які сприяли вчиненню крадіжки зазначив скрутне матеріальне становище та відсутність заробітку в умовах воєнного стану.
Потерпілий ОСОБА_7 надав суду показання про те, що проживає в домоволодінні по АДРЕСА_3 , куди 17.06.2025 запросив свого знайомого ОСОБА_3 . Наступного дня 18.06.2025 близько 10:00 год він пішов у справах, залишивши ОСОБА_3 у своїй домівці. Коли повернувся назад, то виявив, що була порушена обстановка в помешканні та були викрадені належний йому мобільний телефон «Motorola edge 40 Neo», металевий ліхтарик та електроінструмент. У вчиненні крадіжки запідозрив ОСОБА_3 . В подальшому поліцейські повернули йому викрадений ліхтарик.
Свідок ОСОБА_9 надав суду показання про те, що має спільних знайомих ОСОБА_7 та ОСОБА_3 влітку 2025 року прийшов додому до ОСОБА_10 по вул. Віталія Бохонка м. Миколаєва, де знаходився останній, а також інший чоловік на ім`я ОСОБА_11 . ОСОБА_12 попросив його закласти свій телефон до ломбарду, на що він відмовився. Далі туди прийшов також ОСОБА_3 , і ОСОБА_12 попросив його закласти свій телефон до ломбарду. Далі вони почали шукати телефон, але не змогли його знайти, а він пішов у своїх справах.
Крім власного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у скоєному підтверджується також іншими дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.
Із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.07.2025 вбачається, що ОСОБА_7 звернувся до поліції з приводу того, що 18.06.2025 в період з 09:00 год до 11:00 год ОСОБА_13 з його домоволодіння по АДРЕСА_4 викрав належний йому мобільний телефон «Motorola edge 40 Neo» та інше майно.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 01.07.2025 та фототаблиці до нього, місцем події є домоволодіння по АДРЕСА_3 . 
З протоколу огляду предмету від 04.07.2025 та фототаблиці до нього слідує, що слідчим було оглянуто коробку від мобільного телефону «Motorola edge 40 Neo», об`єм пам`яті 12/256 GB, IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , надану потерпілим ОСОБА_7 . 
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.07.2025 та довідки до нього, свідок ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_3 як особу, яка 18.06.2025 близько 10:00 год прийшла до нього додому та повідомила, що знайшла мобільний телефон марки «Motorola» та запропонувала закласти його до ломбарду на ім`я ОСОБА_14 , оскільки в ОСОБА_3 не було документів, на що свідок погодився, після чого вони разом відправились до ломбарду «Перший», де ОСОБА_14 заклав вказаний мобільний телефон, отримавши за нього 4900 грн, які віддав ОСОБА_3 .
З відповіді ПТ «Ломбард «Перший» ТОВ «Мікрофінанс» і Компанія» від 09.07.2025 №0907/2024, копії договору про надання фінансового кредиту та застави №0000903253 від 18.06.2025 та специфікації № 1 вбачається, що 18.06.2025 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав грошові кошти у сумі 4970,10 грн під заставу мобільного телефону «Motorola edge 40 Neo», 12/256 GB, IMEI: НОМЕР_2 , із строком застави до 18.06.2025, однак обов`язки за договором не виконав, у зв`язку з чим було звернуто стягнення на передане у заставу майно.
Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 04.07.2025, останній добровільно видав ліхтарик марки «Ermail oy finishing first», який він викрав 18.06.2025 близько 10.00 год за місцем проживання ОСОБА_7 , де також викрав і телефон потерпілого.
З протоколів огляду предмету від 05.07.2025 та фототаблиць до них слідує, що слідчим був оглянутий добровільно виданий ОСОБА_3 металевий ліхтарик чорного кольору з написом «Ermail oy finishing first», при цьому під час огляду потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що вказаний ліхтарик належить йому і він придбав його у Фінляндії.
Відповідно до зберігальної розписки ОСОБА_7 від 05.07.2025, останній отримав від працівників поліції на зберігання коробку від свого мобільного телефону «Motorola edge 40 Neo, 12/256 GB, IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , та металевий ліхтарик «Ermail oy finishing first».
Згідно з висновком експерта № 1878/25 від 11.07.2025, ринкова вартість мобільного телефону «Motorola edge 40 Neo, 12/256 GB, IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , який був у користуванні, станом на 18.06.2025 становила 7467 грн.
Із протоколу слідчого експерименту від 29.07.2025 з участю підозрюваного ОСОБА_3 та протоколу перегляду відеозапису слідчого експерименту слідує, останній в присутності двох понятих, захисника та перекладача на місці добровільно показав та розказав обставини викрадення телефону ОСОБА_7 в домоволодінні по АДРЕСА_3 .
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04.08.2025 та довідки до нього, свідок ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_3 як особу, яка 17.06.2025 у вечірній час перебувала в домоволодінні ОСОБА_7 та гралася його мобільним телефоном марки «Motorola», а наступного дня ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_3 викрав його мобільний телефон.
Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.
При призначенні покарання обвинуваченому суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, раніше судимий, за місцем проживання характеризується негативно, працює неофіційно, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив. 
До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відносить вказане в обвинувальному акті щире каяття, що підтверджується тим, що він повністю визнав свою вину, засудив свої дії, шкодує з приводу вчиненого, неодноразово попросив вибачення та запевнив суд про неприпустимість вчинення кримінальних правопорушень в майбутньому; а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність якого підтверджується тим, що обвинувачений під час досудового розслідування надавав зізнавальні показання з приводу обставин вчинення крадіжки, добровільно видав поліцейським частину викраденого у потерпілого майна, в ході слідчого експерименту надав ґрунтовні показання своїх протиправних дій та зазначив місце, куди збув викрадене майно. 
Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. 
З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який характеризується негативно, є раніше судимим, однак останній раз 22.09.2020 (оскільки діяння за вироками судів від 25.05.2023 та 14.11.2023 були декриміналізовані Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX), тобто досить тривалий час назад, на даний час працює неофіційно, не одружений, однак співмешкає однією сім`єю з жінкою та її трьома неповнолітніми дітьми, наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті, та звільнити від відбування вказаного покарання з випробуванням, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, та можливість звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вказані вид та міра покарання, на переконання суду, є необхідними й достатніми для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Суд зазначає, що з огляду на дискреційні повноваження, суд вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
При цьому, відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на переконання суду, обумовлена тим, що останній хоч і є раніше судимим, однак останнє засудження мало місце у вересні 2020 року, за яким він був звільнений з-під варти в залі суду у зв`язку із відбуттям призначеного судом строку покарання, та до моменту вчинення даного злочину пройшло майже п`ять років, на даний час має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, працює не офіційно, засудив свої дії, розкаявся у вчиненому, неодноразово попросив вибачення, що свідчить про стійку соціальну направленість обвинуваченого та можливість призначення йому покарання без ізоляції від суспільства.
Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к, «більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Таким чином, у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Натомість прокурор у касаційній скарзі не навів переконливих доводів того, що застосування апеляційним судом статті 75 КК є неправомірним та недостатнім для забезпечення мети покарання».
При цьому, за обставин даної справи, прокурором не доведено з відповідним обґрунтуванням неможливість застосування відносно обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням та що таке звільнення буде недостатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Навпаки, прокурор також, ґрунтовно дослідивши обставини справи та врахувавши відомості щодо особи обвинуваченого, вважав можливим застосувати щодо нього ст. 75 КК України, не призначаючи реального покарання, з чим власне і погоджується суд, навівши вище обґрунтування щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Визначаючи тривалість строку випробовування, суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, головним чином враховує особу обвинуваченого, який є раніше судимим, щиро розкаявся у вчиненому, засудив свої дії, жалкує з приводу вчиненого, а також той факт, що в Україні введений воєнний стан, що покладає на жителів держави додаткові обмеження, тому зазначені обставини, які зменшують суспільну небезпечність обвинуваченого, вказують на можливість встановлення дворічного іспитового строку для його виправлення.
Цивільний позов не заявлявся.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, з обвинуваченого підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Натомість, у даному кримінальному провадженні слідчим залучався для проведення судово-товарознавчої експертизи судовий експерт, який не є працівником державної установи, тому відсутні передбачені ч. 2 ст. 124 КПК підстави для стягнення з обвинувачених на користь держави витрат на його залучення.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосовувався.
Судом встановлено, що обвинувачений у даному кримінальному провадженні не затримувався, запобіжний захід відносно нього не застосовувався, та оскільки суд дійшов висновку про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням, тому відсутні підстави для застосування відносно нього запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.
Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі статей 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Іспитовий строк ОСОБА_3 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 10.09.2026.
Речові докази: коробку від мобільного телефону «Motorola edge 40 Neo, 12/256 GB, IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , та металевий ліхтарик «Ermail oy finishing first» – залишити у потерпілого ОСОБА_7 .
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КПК України, витрати, пов`язані із залученням та участю перекладача для перекладу показань обвинуваченого здійснити за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Інгульський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Суддя ОСОБА_1