Справа №944/5211/25 Головуючий у 1 інстанції:Поворозник Д.Б. 
Провадження №22-ц/811/325/26 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Чиж Л.М., 

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області в складі судді Поворозника Д.Б. від 01 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року позов задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 05 вересня 2002 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 172.
Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову про розірвання шлюбу або, як альтернативу, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з обов`язковим наданням сторонам реального строку для примирення.
Вважає оскаржуване рішення незаконним, передчасним та таким, що ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню. Зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки сімейних відносин сторін та не з`ясував реальний стан подружнього життя, обмежившись виключно суб`єктивними твердженнями позивачки. Натомість відповідач у відзиві на позовну заяву та через свою представницю послідовно зазначав, що: сторони тривалий час перебувають у шлюбі (понад 23 роки); мають спільний усталений сімейний уклад; на момент подання позову проживали разом та вели спільне господарство; конфлікт має характер тимчасового непорозуміння; до теперішнього періоду ведуть спільне господарство та сплачують кредит на спільне житло. Ці обставини суд не спростував жодним доказом, не дослідив і фактично проігнорував, чим порушив вимоги ст. 76–81, 89 ЦПК України щодо повного та всебічного дослідження доказів. Також звертає увагу на те, що суд надав сторонам лише один місяць для примирення, що з урахуванням тривалості шлюбу, наявності спільних дітей та категоричної позиції відповідача щодо збереження сім`ї є явно недостатнім та формальним строком, який не відповідає меті примирення, визначеній законом та практикою Верховного Суду. Крім цього, суд проігнорував клопотання відповідача про необхідність надання більш тривалого строку для примирення. Зазначає, що суд розглянув справу 01 грудня 2025 року за відсутності відповідача та його представниці, незважаючи на те, що представницею відповідача було подано заяву про відкладення розгляду справи з поважних причин (відпустка адвокатки), а відповідач реалізує своє право на захист виключно через адвоката, що було відомо суду. Таким чином, апелянт вважає, що суд порушив принципи змагальності та рівності сторін гарантовані ст. 12, 13 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
В судове засідання окрім позивачки ОСОБА_1 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що представниця відповідача ОСОБА_3 не взяла участь у відео конференції, яка була призначена ухвалою суду.
Колегією суддів, також, відхилено заяву представниці відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_2 про відмову від апеляційної скарги, оскільки як вбачається із долучених копій ордеру адвокати Шахненко О.М. на представництво інтересів відповідача ОСОБА_3 у неї є обмеження у повноваженнях згідно договору про надання правничої допомоги. Самого договору представницею суду не надано і отже у суду відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази наявності у представниці відповідача повноважень на відмову від апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 110, 112, 113, 114 СК України, ст.ст. 3, 10, 11, 16 ЦК України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, ст.ст. 258-259, 279 ЦПК України та задовольняючи позов, – виходив з того, що позивачка та відповідач зареєстрували шлюб 05 вересня 2002 року у Виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 172, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області 29 січня 2019 року. Під час шлюбу у них народились двоє дітей, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми. Згідно з поясненнями позивачки, наведеними у позовній заяві, сторони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин. Шлюб існує лише формально, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Також суд врахував, що ОСОБА_3 у позовній заяві та у наданих її представником поясненнях постійно наголошує на тому, що підтримує позов і наполягає на розірванні шлюбу.Суд зазначив, що виконав свій обов`язок та надавав сторонам строк на примирення, однак, зважаючи на описану вище категоричну позицію позивачки щодо розірвання шлюбу, очевидним є те, що даний примирення між сторонами не відбулось і наданий судом час не дав позитивного результату. Це ж підтвердив в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 , зазначаючи, що позивачка категорично не бажає примирюватися і зберігати шлюб. Щодо заперечень відповідача щодо розірвання шлюбу, суд зазначив, що відсутність згоди на розірвання шлюбу одного з подружжя (в даному випадку – відповідача), не є безумовною і достатньою перешкодою для розірвання шлюбу судом. Суд першої інстанції вказав на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них. Враховуючи описане вище, суд погодився з твердженнями позивачки про те, що їх з відповідачем шлюб існує лише формально, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в якому просила:
- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був укладений 05.09.2002 року у виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис №172;
- після розірвання шлюбу позивач бажає залишити прізвище « ОСОБА_4 »;
В обґрунтування позову покликалася на те, що 05 вересня 2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначила, що відносини між сторонами погіршилися у зв`язку з тим, що відповідач зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки і скандали. На даний час вони проживають окремо. Позивачка вирішила що не хоче в подальшому перебувати у шлюбі, примирення є неможливим. Подальше перебування у шлюбі суперечитиме інтересам позивачки.
Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ст. 56 ч.3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Відповідно до ч.2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Ч.1 ст. 110 Кодексу передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 05 вересня 2002 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області 29 січня 2019 року. 
Під час шлюбу у сторін народились двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 зазначала, що сторони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, а шлюб існує лише формально. Вказувала, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. 
Апеляційний суд вважає, що незгода відповідача на розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови в позові, оскільки це буде суперечити правам та інтересам позивачки, які гарантовані законом та, норми, якими такі гарантовані, – вказані вище. 
Суд, також, враховує, що відповідно до положень статті 24 СК України примушування до шлюбу не допускається.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що з моменту звернення позивачки з даним позовом (25.09.2025 року) до моменту ухвалення судового рішення судом першої інстанції сторони мали достатньо часу для примирення, враховуючи, також, і те, що ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2025 сторонам було надано строк для примирення терміном 1 (один) місяць. Однак такого не відбулося, сторони не примирилися. 
Окрім наведеного, відповідач, як і позивачка, також, і протягом значного періоду, з часу ухвалення оскаржуваного рішення по час розгляду справи апеляційним судом (більше ніж пів року), жодних дій щодо примирення не вчиняли (докази цього у матеріалах справи відсутні).
Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що сім`я сторін фактично розпалась, сторони спільно не живуть, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, наміру відновлення подружніх стосунків у позивачки немає.
Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб існує формально, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам ОСОБА_1 .
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, рішення суду таким, що прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 липня 2026 року. 

Головуючий:         Я.А. Левик

Судді:         Н.П. Крайник 

М.М. Шандра