Справа № 369/12549/21
Провадження № 2/369/483/26
РІШЕННЯ
Іменем України

05.06.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Янченко А.В.,
при секретарі судового засідання Лисяк К.О.,
за участі: 
представника позивача Речицького М.Л.,
представника відповідача Грицика Д.С.,
судового експерта Галієвої О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи № 369/12549/21 за позовом № 369/12549/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення земельного сервітуту,
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення земельного сервітуту.
Позовні вимоги обгрунтовані наступним.
ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1184 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222487201:01:022:0104, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 38756 від 11.05.2011 року. Вказана земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
По 2013 рік прохід та проїзд на транспортному засобі з вулиці Пирогівської до вказаної земельної ділянки був вздовж водогону. Ця дорога та водогін до земельної ділянки були землями були землями загального користування Хотівської сільської ради. На плані виданого позивачу Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 387756 від 11 травня 2011 року вони позначені межею «від І до Б», як землі загального користування Хотівської сільської ради (водогін).
У 2013 році ОСОБА_2 став власником земельної ділянки площею 0,1292 га, кадастровий № 3222487201:01:022:0038, яка примикає до вулиці Пирогівської, при цьому привласнив також частину земель загального користування Хотівської сільської ради Києво-Свчтошинського району Київської області, в тому числі водогін, заклав його бетонними плитами і використовує його для заїзду на своє подвір`я. Огородив парканом всю земельну ділянку, позбавивши позивача існуючого проходу та проїзду до своєї земельної ділянки.
Починаючи з 2014 року позивач неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з проханням вирішити питання відсутності проходу та проїзду до земельної ділянки позивача, в тому числі пропонував йому взамін за право проходу проїзду по його земельній ділянці надати йому у користування частину своєї земельної ділянки, просив укласти з позивачем договір постійного земельного сервітуту, проте ОСОБА_2 завжди відповідав категоричною відмовою.
У вересні 2014 року позивач направив відповідачу лист з пропозицією вирішити питання відсутності проходу і проїзду до земельної ділянки позивача, проте всі листи поверталися через закінчення строку їх зберігання.
У листопаді 2014 року позивач звернувся до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою стосовно облаштування заїзду про проходу на земельну ділянку позивача, проте листом виконкому Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27.11.2014 року позивача повідомили, що облаштування даного проїзду та проходу можливе тільки за рахунок суміжних земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні громадян, шляхом укладання договору сервітут згідно чинного законодавства.
Враховуючи, що прохід і проїзд на транспортному засобі до належної позивача на праві власності земельної ділянки об`єктивно можливий тільки за рахунок встановлення земельного сервітуту, то у травні 2015 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, оскільки наявний проїзд проходив лише через його земельну ділянку.
Згідно судової земельно-технічної експертизи № 12522/15-41 від 20.11.2015 року проведеної у справі № 369/3164/15-ц, провадження № 2/369/200/20, вбачається, що влаштувати прохід, проїзд на велосипеді та транспортному засобі до належної позивачу на праві власності земельної ділянки без встановлення земельного сервітуту неможливо.
Крім того, експерт вказав, що одним з найменш обтяжливих варіантів встановлення земельного сервітуту є варіант «Г» та «Д», які зачіпають інтереси власників суміжних земельних ділянок ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим в лютому 2016 року позивачем подано позовну заява у новій редакції із зміною неналежних відповідачів належними.
В новій редакції позовної заяви позивач просив суд встановити постійний, безстроковий та безоплатний земельний сервітут на право проходу, проїзду на велосипеді і на транспортному засобі частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , до належної позивачу на праві власності земельної ділянки площею 0,1184 га, що знаходиться в с. Хотів Києво-Святошинського району Київської області по координатах, конфігурації та межах, зазначених у варіанті «Д» висновку експерта № 12522/15-41 від 20.11.2015 року за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи.
Рішенням Києво-Святошинського району Київської області від 09.12.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про встановлення земельного сервітуту відмовлено, незважаючи на те, що ОСОБА_3 позов визнала та не заперечувала проти встановлення земельного сервітуту.
Постановою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області залишено без змін.
Приймаючи вказане рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області вказав на вимоги п. б ч. 1 ст. 99 ЗК України, де визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, проте у ході розгляду справи не було доведено, що такий шлях є вже у наявності, тому у задоволенні вимог позивача в частині щодо встановлення земельного сервітуту для проїзду на велосипеді і на транспортному засобі відмовив з цих підстав.
На підставі наведеного позивач просив суд призначити у справі судову земельно-технічну експертизу та заявив наступні позовні вимоги: 
Встановити постійний, безстроковий земельний сервітут шляхом надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї права проходу, проїзду на велосипеді і на транспортному засобі до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104, площею 0,1184 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 через частину земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0038, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та через частину земельних ділянок кадастровий номер 3222487201:01:022:0020 та 3222487201:01:022:0023, що належить ОСОБА_3 .
Плату за встановлення та користування сервітутом призначити у розмірі 100 % від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту.
Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні встановленим земельним сервітутом.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021 року вказану позовну заяву передано до розгляду судді Волчку А.Я.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 21.01.2022 року замінено третю особу – Ходосівську сільську раду Обухівського району Київської області, виключивши її з числа осіб, що беруть участь у справі, на правонаступника – Феодосіївську сільську раду Обухівського району Київської області.
08.02.2023 року до суду представником першого відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Заперечення представника першого відповідача мотивовані наступними доводами.
В другому абзаці на першій сторінці позовної заяви позивач зазначає: «По 2013 рік прохід та проїзд на транспортному засобі з вулиці Пирогівської до вказаної земельної ділянки був вздовж водогону. Ця дорога та водогін до моєї земельної ділянки був вздовж водогону. Ця дорога та водогін до моєї земельної ділянки були землями загального користування Хотівської сільської ради. На плані виданого мені Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 387756 від 11 травня 2011 року вони позначені межею «від І до Б», як землі загального користування Хотівської сільської ради (водогін)».
Разом з тим, позивач не надає доказів того, що прохід та проїзд на транспортному засобі з вулиці Пирогівської до його земельної ділянки був вздовж всього водогону. Крім того, в матеріалах справи містяться висновок судової земельно – технічної експертизи № 12522/15-41 від 20.11.2015, проведеної у справі № 369/3164/15-ц, висновок експертів за результатами проведення судової земельно – технічної експертизи у цивільній справі № 369/12549/21, які підтверджують, що до земельної ділянки позивача існує лише пішохідний прохід через земельну ділянку з кадастровим номером 3222487201:01:022:5320.
В третьому абзаці на першій сторінці, першому та другому абзаці другої сторінки позовної заяви позивач зазначає: «У 2013 році ОСОБА_2 став власником земельної ділянки площею 0,1292 га, кадастровий № 3222487201:01:022:0038, яка примикає до вулиці Пирогівської, при цьому привласнив також частину земель загального користування Хотівської сільської ради Києво – Святошинського району Київської області, в тому числі водогін, заклав його бетонними плитами і використовує його для заїзду на своє подвір`я. Огородив парканом всю земельну ділянку, позбавивши позивача існуючого проходу та проїзду до своєї земельної ділянки. Слід відмітити, що заїзд (проїзд) з АДРЕСА_2 передбачений для обслуговування гідроспоруди вздовж водогону ОСОБА_2 привласнено».
Разом з тим, позивач не надає доказів того, що ОСОБА_2 привласнив частину земель загального користування Хотівської сільської ради Києво – Святошинського району Київської області, в тому числі водогін, заклав його бетонними плитами і використовує його для заїзду на своє подвір`я, огородив парканом всю земельну ділянку, позбавивши позивача існуючого проходу та проїзду до своєї земельної ділянки, що заїзд (проїзд) з АДРЕСА_2 передбачений для обслуговування гідроспоруди вздовж водогону ОСОБА_2 привласнено.
В абзацах третьому, четвертому на другій сторінці позовної заяви позивач зазначає: «Починаючи з 2014 року я неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з проханням вирішити питання відсутності проходу та проїзду до моєї земельної ділянки, в тому числі пропонував йому взамін за право проходу та проїзду по його земельній ділянці надати йому у користування частину своєї земельної ділянки, просив укласти зі мною договір постійного земельного сервітуту, проте ОСОБА_2 завжди відповідав категоричною відмовою. У вересні 2014 року я направив відповідачу лист з пропозицією вирішити питання відсутності проходу та проїзду до моєї земельної ділянки з вулиці Пирогівської, проте всі листи поверталися через закінчення строку їх зберігання».
Відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. 
У постанові ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2018 р. у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування позивачем земельними ділянками ФГ «Едельвейс - 2007» не надало.
Аналогічні висновки ВС викладені у постанові від 12.06.2019 по справі № 487/4106/14-ц, постанові від 19.06.2019 по справі № 925/603/18.
Разом з тим, позивач не надав доказів того, що він звертався до ОСОБА_2 з питаннями досудового врегулювання встановлення земельного сервітуту через укладення договору (поштові чеки, поштові накладні, листи, проекти договору тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до висновку судової земельно – технічної експертизи № 12522/15-41 від 20.11.2015, проведеної у справі № 369/3164/15-ц, встановлено, що встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку ОСОБА_2 з кадастровим номером: 3222487201:01:022:0038 є технічно неможливим, дуже обтяжливим і нераціональним.
Відповідно до висновку експертів від 29.11.2022 р. за результатами проведення судової земельно – технічної експертизи у цивільній справі № 369/12549/21 встановлено, що відсутня технічна можливість встановлення земельного сервітуту для влаштування проїзду та проходу до земельної ділянки позивача через частину земельної ділянки ОСОБА_2 , не можливо встановити земельний сервітут шириною 3,5 метрів для проїзду та проходу на земельну ділянку позивача через частину земельної ділянки ОСОБА_2 та через частину земельних ділянок ОСОБА_3 .
Рішенням Києво – Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2020 року по справі № 369/3164/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2 , про встановлення земельного сервітут, залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 р. по справі № 369/3164/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Києво – Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2020 року – без змін.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Києво – Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2020 року по справі № 369/3164/15-ц встановлено, що з огляду на зміст висновку експерта № 12522/15-41 від 20.11.2015 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи всі варіанти встановлення сервітуту, окрім як через земельну ділянку, розташовану у Київській області, Києво-Святошинський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487201:01:022:0038, яка належить ОСОБА_2 , в тому числі й заявлений позивачем варіант «Д», є ймовірними та мають умову, а саме: «за умови проведення необхідних заходів по проектуванню та будуванню споруди, яка б забезпечила прохід або переїзд через водний канал та проведення додаткових досліджень», що з урахуванням заборони, встановленої у ч. 6 ст. 265 ЦПК України, унеможливлює задоволення вимог позивача взагалі.
Крім того, позивач не визначився з одним із двох запропонованих у висновку експерта за результатами додаткової експертизи варіантів встановлення земельного сервітуту по варіанту «Д», а суд з власної ініціативи з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу не має права робити це за позивача, що також унеможливлює задоволення вимог позивача.
Разом з тим, суд враховує, що відповідно до висновку експерта № 7323/18-41 від 11.12.2018, складеного КНДІСЕ за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи, надати можливий варіант сервітуту для прокладання ліній комунікацій не вбачається за можливе, а тому у задоволенні вимог позивача в частині щодо встановлення земельного сервітуту для прокладання і обслуговування ліній комунікацій відмовляє і з цих підстав.
Також суд зважає на вимоги п. «б» ч. 1 ст. 99 ЗК України, де визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, проте у ході розгляду справи не було доведено, що такий шлях є вже у наявності, тому у задоволенні вимог позивача в частині щодо встановлення земельного сервітуту для проїзду на велосипеді і на транспортному засобі відмовляє і з цих підстав.
Відповідно до ч. 6 ст. 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).
В матеріалах справи № 369/12549/21 відсутні докази наявного шляху для встановлення земельного сервітуту для пішохідного проходу, проїзду на велосипеді, транспортному засобі через земельну ділянку ОСОБА_2 , як і докази здійснення заходів, пов`язаних з будівельним проектуванням такого шляху.
Таким чином, представник першого відповідача вважає позовні вимоги про встановлення постійного, безстрокового земельного сервітуту шляхом надання позивачу та членам його сім`ї права проходу, проїзду на велосипеді і на транспортному засобі до його земельної ділянки через частину земельної ділянки ОСОБА_2 та через частини земельних ділянок ОСОБА_3 , встановлення плати за земельний сервітут у розмірі 100 % земельного податку, зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкод у користуванні встановленим сервітутом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Крім того, представник першого відповідача посилається на те, що Хотівською сільською радою Києво–Святошинського району Київської області прийнято рішення № 106/3 від 24.12.2008 року щодо затвердження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель пл. 0.1184 га в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 , виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 387756 від 11.05.2011 року, за відсутності до неї проїзду, як наслідок не враховано положення містобудівної документації.
08.09.2023 року до суду представником позивача подано до суду висновок експерта ОСОБА_6 № 21/04-2023 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04.09.2023 року, згідно п. 5.6. якого забезпечення проїзду/проходу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104 з боку АДРЕСА_2 через земельну ділянку з кадастровим номером 322248720l:01:022:0038, що належить ОСОБА_2 та земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487201:01:022:0020, 3222487201:01:022:0023, що належать ОСОБА_3 потребує обмеження, обтяження мінімальної кількості ділянок з мінімальною площею.
Варіант встановлення земельного сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104, що належить ОСОБА_1 через частину земельної ділянки з кадастровим номером 322248720l:01:022:0038, що належить ОСОБА_2 та через частину земельних ділянок кадастровий номер 3222487201:01:022:0020 та 3222487201:01:022:0023, які належать ОСОБА_3 нормативною шириною 1,0 м та шириною 3,5 м наведено в додатках 1 та 2 до висновку. 
11.09.2023 року до суду від представника першого відповідача надійшло клопотання про відвід судовому експерту Галієвій О.М. від 08.09.2023 року.
11.10.2023 року до суду від представника першого відповідача надійшло клопотання про недопустимість висновку експерта № 21/04-2023 від 04.09.2023 року по справі № 369/12549/21.
06.05.2024 року до суду представником позивача повторно подано до суду висновок експерта Галієвої О.М. № 21/04-2023 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04.09.2023 року.
Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського району Київської області Руспутної Н.О. № 160 від 18.10.2024 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 369/12549/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 21.10.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.10.2024 року (суддя Янченко А.В.) справу № 369/12549/21 прийнято до свого провадження, призначено підготовче судове засідання.
Протокольною ухвалою суду від 11.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника першого відповідача про відвід судового експерта, прийнято відзив першого відповідача на позовну заяву.
Ухвалою суду від 20.01.2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні 01.06.2026 року судовий експерт Галієва О.М. надали пояснення щодо свого висновку № 21/04-2023 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04.09.2023 року.
Представник позивача підтримав задоволення позовних вимог, представник першого відповідача заперечив проти їх задоволення.
Другий відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином. Відзив на позов та пояснення щодо позову до суду не подали. 
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення судового експерта Галієвої О.М. та представників сторін, встановив, що у даній справі мають місце наступні фактичні обставини, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічні положення міститься й у статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Згідно зі статтею 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. (стаття 103 ЗК України). У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).
Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 р. по справі № 911/2701/17 сформувала правовий висновок, згідно якого при вирішенні питання встановлення земельного сервітуту має бути з`ясована відсутність інших способів доступу до земельної ділянки та обрання найменш обтяжливого способу встановлення сервітуту.
Аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку про відсутність у позивача іншої можливості здійснювати прохід, проїзд на велосипеді і на транспортному засобі до власного будинку та земельної ділянки, здійснювати забір води, аніж умови земельного сервітуту, запропоновані судовим експертом Галієвою О.М. у у висновку експерта № 21/04-2023 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04.09.2023 року, згідно п. 5.6. якого забезпечення проїзду/проходу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104 з боку АДРЕСА_2 через земельну ділянку з кадастровим номером 322248720l:01:022:0038, що належить ОСОБА_2 та земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487201:01:022:0020, 3222487201:01:022:0023, що належать ОСОБА_3 потребує обмеження, обтяження мінімальної кількості ділянок з мінімальною площею, що є прийнятними для обох сторін. 
У свою чергу, відповідачами не надано доказів на підтвердження того, що позивач має можливість здійснювати прохід, проїзд на велосипеді і на транспортному засобі в інший менш обтяжливий для відповідачів спосіб, ніж запропонований експертом. Крім того, відмова відповідачів на встановлення земельного сервітуту фактично позбавляє позивача можливості користуватися належним їм майном.
У частині другій статті 402 ЦК України передбачено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 404 ЦК України особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Аналіз частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України дозволяє зробити висновок, що вимога про встановлення сервітуту має пред`являтися до власника (володільця) земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, відображеного у постанові від 01.11.2018 р. по справі № 642/3165/17, виходячи із загальних положень ЦК України та ЗК України, правовідносини щодо встановлення сервітуту (користування чужою земельною ділянкою) мають виникати виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися. При вирішенні питання про встановлення земельного сервітуту необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи власниками земельної ділянки з кадастровим номером 322248720l:01:022:0038 та земельних ділянок з кадастровими номерами 3222487201:01:022:0020, 3222487201:01:022:0023, відносно якої вирішується питання встановлення сервітутного землекористування є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
За таких обставин, позов підлягає задоволенню повністю, з урахуванням висновку експерта Галієвої О.М. № 21/04-2023 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04.09.2023 року.
Твердження представника першого відповідача на недопустимість висновку експерта № 21/04-2023 від 04.09.2023 року по справі № 369/12549/21 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Доводи представника першого відповідача щодо незаконності прийняття Хотівською сільською радою Києво–Святошинського району Київської області прийнято рішення № 106/3 від 24.12.2008 року щодо затвердження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель пл. 0.1184 га в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 суд оцінює критично, оскільки на момент судового розгляду справи дане рішення органу місцевого самоврядування є чинним.
Крім того, суд звертає увагу представника першого відповідача на численні звернення ОСОБА_1 до суду, що свідчать про обізнаність відповідачів про можливість досудового врегулювання сторонами встановлення земельного сервітуту через укладення договору.
Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене та положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати щодо судового збору покладаються на відповідачів.
Керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 268Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення земельного сервітуту – задовольнити повністю.
Встановити постійний, безстроковий земельний сервітут шляхом надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї права проходу, проїзду на велосипеді і на транспортному засобі до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104, площею 0,1184 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 через частину земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0038, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та через частину земельних ділянок кадастровий номер 3222487201:01:022:0020 та 3222487201:01:022:0023, що належить ОСОБА_3 .
Встановити забезпечення проїзду/проходу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104 з боку АДРЕСА_2 через земельну ділянку з кадастровим номером 322248720l:01:022:0038, що належить ОСОБА_2 та земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487201:01:022:0020, 3222487201:01:022:0023, що належать ОСОБА_3 шляхом обмеження, обтяження мінімальної кількості ділянок з мінімальною площею.
Варіант встановлення земельного сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:022:0104, що належить ОСОБА_1 через частину земельної ділянки з кадастровим номером 322248720l:01:022:0038, що належить ОСОБА_2 та через частину земельних ділянок кадастровий номер 3222487201:01:022:0020 та 3222487201:01:022:0023, які належать ОСОБА_3 нормативною шириною 1,0 м та шириною 3,5 м наведено в додатках 1 та 2 до висновку судового експерта Галієвої Олени Мансурівни № 21/04-2023, складеного за результатами судової земельно-технічної експертизи № 21/04-2023. 
Плату за встановлення та користування сервітутом призначити у розмірі 100 % від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту.
Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні встановленим земельним сервітутом.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім гривень) 00 коп. судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім гривень) 00 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Найменування сторін: 
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Перший відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Другий відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП невідомий).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 10.08.2026 року.

Суддя          А.В. Янченко