Справа № 420/18749/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Катаєвої Е.В., 
за участю секретаря судового засідання - Пахолчак В.П., 
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача в режимі відеоконференцзв`язку – Вірченко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького,13, м. Київ, 01001) про визнання протиправною та скасування постанови, - 

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Департамент ДВС), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № ВП 75065010, винесену 05.06.2026 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. про закінчення виконавчого провадження.
Позивач зазначив, що на примусовому виконанні відповідача знаходився виконавчий лист №420/20880/23, виданий 24.04.2024 року Одеським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Одеського апеляційного суду нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684 грн, встановленого абз. 4 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Виконавче провадження № 75065010.
В оскаржуваній постанові відповідачем вказано, що Одеський апеляційний суд листом від 17.06.2024 р. №04-08/15/2024 повідомив відділ про те, що рішення суду можливо виконати тільки після виділення ДСА України додаткових асигнувань. На лист суду від 28.05.2024 р. про виділення додаткових коштів відповідь від ДСА України не надійшла. У зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин постановами державного виконавця від 04.02.2026 року та від 15.04.2026 року на боржника двічі було накладено штраф та надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Оскільки вжито усіх заходів, передбачених законом, а рішення не може бути виконане без участі боржника, то воно підлягає закінченню.
Позивач вважає оскаржувану постанову протиправно та такою, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.129-1 Конституції України, ст.370 КАС України щодо обов`язковості виконання судових рішень. Позивач вважає неправомірним посилання відповідача на ч.3 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки регламентує порядок виконання рішень немайнового характеру. Рішенням суду у справі №420/20880/23), яке підлягає виконанню, передбачено зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди. Вказане виключає приналежність вищевказаного судового рішення до рішень немайнового характеру. 
Також позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язковості виконання судових рішень.
Ухвалою суду від 19.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей встановлених ст.ст.268-273 КАС України щодо розгляду термінових справ. Призначено судове засідання на 09.07.2026 року.
Представник відповідача подав до суду відзив на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що державним виконавцем вчинені дії щодо примусового виконання рішення суду, накладені штрафи на боржника та 29.05.2026 до Слідчого управління ГУ НП у м. Києві направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення в якому державний виконавець просив розглянути питання стосовно відкриття кримінального провадження по факту умисного невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду на підставі якого 24.04.2024 видано виконавчий лист №420/20880/23 за ознаками злочину, передбаченого ст.382 КК України.
05.06.2026 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №75065010 на підставі п.11 ч.1 ст.39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Представник вважає, що закінчення державним виконавцем виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії та яке не може бути виконано без участі боржника, жодним чином не нівелює принцип обов`язковості судового рішення, оскільки не звільняє боржника від обов`язку його добровільного виконання, а також у подальшому має забезпечуватись державою через систему органів кримінальної юстиції шляхом притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення.
Представник наводить правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.06.2019 у справі №826/14580/16, за якою звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. 
Між тим, вважає, що Верховний Суд не робить висновок щодо виконання державним виконавцем вимог абзацу 3 ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», який зобов`язує державного виконавця закінчити виконавче провадження з зазначених підстав. Дана норма Закону покладає можливість виконання рішення через захист прав особи (стягувача у виконавчому провадженні) через належну правову процедуру органів досудового розслідування.
Представник відповідача також зауважує, що державний виконавець обмежений у застосуванні заходів примусового виконання рішень до державних органів. Державні органи не вносяться до Єдиного реєстру боржників (ч.5 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження»).
В додаткових поясненнях (відповідь на відзив) позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. 
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив задовольнити позовні вимоги. Пояснив, що було видано два виконавчих листи, він не заявляв клопотання про об`єднання виконавчих проваджень.
Представник відповідача в режимі відеоконференцзв`язку просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Вважає, що ч.3 ст.63 Закону зобов`язує державного виконавця закінчити виконавче провадження після всіх застосованих заходів примусу до боржника. Пояснив, що за вказаним рішенням було відкрито два виконавчих провадження у різних виконавців, об`єднанні не були.
Заслухавши учасників справи, дослідивши надані учасниками справи докази, суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року у справі №420/20880/23 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Зобов`язано Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб (в розмірі 2684 грн), встановленого абз.4 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за 2023 рік за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз.4 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (в розмірі 2684 грн) відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням раніше виплачених сум.
24.04.2024 року Одеським окружним адміністративним судом видано стягувачу виконавчі листи на виконання рішення суду №420/20880/23 щодо боржників - Одеського апеляційного суду та ДСА України.
У ВП №75065010 (боржник Одеський апеляційний суд) листом від 17.06.2024 №04-08/15/2024 Одеський апеляційний суд повідомив державного виконавця, що виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2024 у справі № 420/20880/23 та постанов про відкриття виконавчого провадження та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 21.05.2021 можливо виключно при наявності затвердженого кошторису та бюджетних асигнувань по КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів та установ правосуддя» за відповідними КЕКВ. Суд апеляційної інстанції здійснює всі нарахування і виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, який затверджує ДСА України. 
19.03.2025 державний виконавець звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі №420/20880/23. 
17.04.2025 ухвалою Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/20880/23 у задоволенні заяви про встановлення чи зміни способу та порядку виконання рішення суду у справі № 420/20880/23 – відмовлено. 
04.02.2026 за невиконання без поважних причин рішення, винесено постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 5100 гривень. 15.04.2026 за повторне невиконання без поважних причин рішення, винесено постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 10200 гривень. 
29.05.2026 до Слідчого управління Головного управління національної поліції у м. Києві направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення в якому державний виконавець просив розглянути питання стосовно відкриття кримінального провадження по факту умисного невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду на підставі якого 24.04.2024 видано виконавчий лист №420/20880/23 за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України. 
05.06.2026 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 75065010 на підставі пункту 11 частини 1 статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач вважає, що судове рішення фактично не виконано, та звернувся до суду з цим позовом, оскаржуючи законність постанови про закінчення виконавчого провадження.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України 
«Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), статтею 1 якого визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (п.1 ч.3, ч.4 ст.18 Закону №1404-VIII). 
Статтею 39 Закону №1404-VIII визначені підстави закінчення виконавчого провадження, однією з яких є надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому ч.3 ст. 63 цього Закону (п.11 ч.1 ст.39). 
Стаття 63 Закону регламентує порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Згідно з ч.3 ст.63 Закону у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Представник відповідача, посилаючись на положення ч.3 ст.63 Закону №1404-VIII вважає, що ця норма є імперативною, тобто несе у собі обов`язкову для державного виконавця вимогу.
Суд вважає таки доводи відповідача необґрунтованими. Представник відповідача помилково трактує імперативність норми права у контексті ч.3 ст.63 Закону.
Положення щодо надсилання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження залежить від трактування державним виконавцем іншого положення норми - у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника.
І вказане положення вже залежить від виконання державним виконавцем своїх обов`язків, від того яких зусиль виконавець має докласти задля виконання рішення зобов`язального характеру. 
При цьому, необхідно врахувати, що ст.2 Закону №1404-VIII визначені засади виконавчого провадження, якими є, зокрема, верховенство права, обов`язковість виконання рішень.
Обов`язковість виконання судових рішень визначена ст.129-1 Конституції України та ст.370 КАС України.
У постанові Верховного Суду від 04.12.2019року по справі №552/3995/17 зазначено, що враховуючи те, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа.
Вичерпний перелік обставин, за яких виконавче провадження закінчується з підстав, що не пов`язані з досягненням мети виконавчого провадження - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, визначений Законом №1404-VIII. Тому аналіз положень пункту 11 частини першої статті 39 у системному зв`язку з ч.3 ст.63 Закону №1404-VIII дає підстави для висновку, що, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження. Водночас невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 18.06.2019 року у справі №826/14580/16. Верховний Суд зазначив, що Відповідно до зазначеної норми, накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.. Отже, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку ст. 89 Закону «Про виконавче провадження» не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.
В силу приписів ч.5 ст.242 КАС України суд застосовує вказані правові висновки при розгляді цієї справи.
Крім того, суд вважає слушним посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язковості виконання судових рішень.
Частинами 1,2 ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у п.51 рішення ЄСПЛ у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" зазначене, що Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6 було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). 
Згідно з статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача 1331,20грн сплаченого судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 262, 241-246, 287 КАС України, суд, – 

В И Р І Ш И В:

Адміністративного позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького,13, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 00015622) про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 05.06.2026 року №ВП75065010.
Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20грн. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Е.В. Катаєва