ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

19 серпня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 727/918/26
Провадження №22-ц/822/1459/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача - Литвинюк І. М.,
суддів: Одинака О. О., Перепелюк І. Б.,  
за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю.,
заявник – ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Маріупольська міська рада Донецької області, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 травня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Слободян Г. М., 
ВСТАНОВИВ: 
У січні 2026 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту втрати доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 15 березня 2022 року, у зв`язку з тимчасовою окупацією території рф.
Заява обґрунтована тим, що він є законним власником вказаної квартири, однак починаючи з 15 березня 2022 року він повністю втратив фактичний доступ до цього об`єкта нерухомого майна внаслідок повномасштабної збройної агресії рф проти України та встановлення ефективного контролю рф над територією міста Маріуполь. 
Зазначав, що втрата доступу є тривалою, безперервною та невизначеною в часі, а він відповідно позбавлений можливості проживати в квартирі, користуватися нею, розпоряджатися, забезпечувати збереження та реалізовувати інші права власника. Він є внутрішньо переміщеною особою, особою з інвалідністю внаслідок війни та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Ним було подано повідомлення до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, а також заяви про відшкодування збитків, завданих агресією рф. Однак національні механізми, не призвели до відновлення доступу чи отримання компенсації в розумні строки.
Просив встановити факт втрати ним доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 15 березня 2022 року, у зв`язку з тимчасовою окупацією території Російською Федерацією. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 травня 2026 року в задоволенні заяви відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинне законодавство не визначає «втрату доступу до квартири» як самостійний юридичний факт, а також не встановлює будь-яких правових наслідків, які б наставали виключно внаслідок його встановлення судом. Факт втрати доступу до житлового приміщення у розумінні статей 293, 315 ЦПК України не є юридичним фактом, який може бути встановлений судом у порядку окремого провадження, оскільки його встановлення не породжує самостійних юридичних наслідків для заявника.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.
Вказує на те, що суд не врахував доводи заяви та безпідставно зазначив про відсутність правової мети звернення до суду. Факт втрати доступу до житла безпосередньо стосується реалізації його права власності. Починаючи з березня 2022 року він фактично позбавлений можливості здійснювати зазначені правомочності щодо належної йому квартири, не має можливості потрапити до житла, проживати в ньому, користуватися ним, забезпечувати його збереження та контролювати його стан. Отже, встановлення факту втрати доступу до житла безпосередньо пов`язане із реалізацією та захистом його права власності. Крім того, встановлення зазначеного факту має конкретне практичне значення для підтвердження обставин порушення права мирного володіння майном та використання відповідного рішення суду під час реалізації передбачених законодавством України і міжнародним правом механізмів захисту та відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд із прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, – доступ до суду.
Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).
Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 12.10.2022.
Заявник ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням особи від 09.10.2019.
Встановлено, що ОСОБА_1 належить праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу 19/25 частки квартири від 01.11.2021, свідоцтвом про право власності від 26.09.2014 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як вбачається з роздруківок з мобільного додатку «Дія», заявником ОСОБА_1 було подано повідомлення до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, та заяви про відшкодування збитків, завданих агресією рф.
У справі, що є предметом перегляду, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту втрати ним доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 15 березня 2022 року, у зв`язку з тимчасовою окупацією території рф.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною 1 статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Колегія суддів зауважує що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
– факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
– встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
– заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
– чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Правовідносини щодо втрати доступу або контролю над нерухомим майном на тимчасово окупованих територіях врегульовані «Порядком подання фізичними особами заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, що завдані агресією Російської Федерації проти України, до Реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2024 року, № 365.
Зазначений Порядок визначає механізм подання фізичними особами заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, що завдані агресією Російської Федерації проти України, до Реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, створеного відповідно до Резолюції CM/Res(2023)3 Комітету Міністрів Ради Європи від 12 травня 2023 року «Про встановлення Розширеної часткової угоди про Реєстр збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України», до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про приєднання України до Розширеної часткової угоди про Реєстр збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України», засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що «приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати. […] Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою».
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню у судовому порядку, а повинен вирішуватися в позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
Вказане відповідає висновкам Верховного суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 420/4485/19.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, не врахував, що відповідно до змісту пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому помилково відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно з положеннями частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та провадження у справі закрити.

Керуючись статтями 255, 367, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 травня 2026 року скасувати. 
Провадження у справі № 727/918/26 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Маріупольська міська рада Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 серпня 2026 року.

Суддя-доповідач      І. М. Литвинюк        
Судді:        О. О. Одинак 

І. Б. Перепелюк