УХВАЛА
09 липня 2026 року 
м. Київ
справа №520/33446/25
адміністративне провадження № К/990/29100/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2026 року у справі №520/33446/25
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні; 
- стягнути з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 318 396,25 грн (триста вісімнадцять тисяч триста дев`яносто шість гривень 25 копійок).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні. 
Стягнуто з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 69 119,21 грн (шістдесят дев`ять тисяч сто дев`ятнадцять гривень 21 копійок). 
Стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 691,19 грн (шістсот дев`яносто одна гривня 19 копійок).
На вказане рішення сторонами було подано апеляційні скарги.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року по справі № 520/33446/25 скасовано в частині задоволення позову про стягнення з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 69119,21 грн (шістдесят дев`ять тисяч сто дев`ятнадцять гривень 21 копійок) та стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 691,19 грн (шістсот дев`яносто одна гривня 19 копійок).
Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42339,95 грн.
В іншій частині цих вимог позову відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 423,40 грн.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року по справі № 520/33446/25 залишено без змін.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1495,67 грн.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У тексті касаційної скарги позивач, фактично, не погоджується із застосуванням судом апеляційної інстанції «принципу співмірності» до обмеженого шістьма місяцями періоду затримки розрахунку при звільненні, установленого чинною редакцією статті 117 КЗпП України, та наводить постанови Верховного Суду в обґрунтування своїх доводів.
З цього приводу колегія суддів зауважує, що у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 було підтримано підхід позивача до застосування статті 117 КЗпП України у редакції, чинній з 19 липня 2022 року.
Зокрема, Судова палата зазначила, що із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності. 
У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку лише за шість місяців, Судова палата вирішила, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц [принцип співмірності], до правовідносин, які регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», не є можливим.
Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 відступила від указаного висновку, вирішивши, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміни, внесені до статті 117 КЗпП України, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний, а тому така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації.
Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Судом апеляційної інстанції застосувано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають ураховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
З огляду на викладене, судом апеляційної інстанцій правильно застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23, для вирішення цього спору.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Ураховуючи наявність висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України у редакції, що набрала чинності з 19 липня 2022 року, викладеного у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23, та урахування судом апеляційної інстанції указаного висновку при вирішенні спору по суті, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 328, 333 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2026 року у справі №520/33446/25.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................

А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко
О.Р. Радишевська 
Судді Верховного Суду