ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2026 Справа № 914/1331/26 
За позовом: Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Ергомера Інвест», м. Дніпро,
до відповідача: Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області, м. Дрогобич Львівська область,
про стягнення 827'133,85 грн заборгованості.   
Суддя Б. Яворський,
при секретарі О. Муравець. 

Представники сторін:
від позивача: В. Бобиль, 
від відповідача: Л. Федис.
Відводів складу суду сторонами не заявлялося.
Відповідно до ст.222 ГПК України судове засідання проводилося в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua.

Суть спору. На розгляд Господарського суду Львівської області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Ергомера Інвест» до Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області про стягнення 827'133,85 грн заборгованості за договором поставки №1/Е від 04.12.2024, з яких: 653442,00 грн основний борг, 51330,38 грн інфляційні втрати, 22084,96 грн 3% річних та 99946,51 грн пеня. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05.05.2026 позовну заяву передано на розгляд судді Б. Яворському.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; суд встановив строк для реалізації учасниками справи процесуальних прав. Ухвала про відкриття провадження у справі та прийняття справи до розгляду була надіслана сторонам засобами електронного зв`язку, докази про що знаходяться в матеріалах справи. 
03.06.2026 відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву.
04.06.2026 позивач подав відповідь на відзив.
Протокольною ухвалою від 08.06.2026 суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 06.07.2026. Причини відкладення розгляду справи викладено у відповідних ухвалах суду.
12.06.2026 відповідач подав додаткові пояснення у справі.
Аргументи позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив договірні зобов`язання у частині оплати поставленого позивачем товару. За неналежне виконання договірних зобов`язань позивачем нараховано 51330,38 грн інфляційні втрати, 22084,96 грн 3% річних та 99946,51 грн пені, які просить стягнути з відповідача. Зазначив, що заборгованість існує більше року, а безпідставне надання розстрочки без дотримання балансу інтересів порушує основи судового рішення. Також заперечив щодо зменшення штрафних санкцій.
Аргументи відповідача.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що підприємство відноситься до об`єктів критичної інфраструктури та з метою недопущення зростання соціальної напруги під час воєнного стану і з урахуванням постанови КМУ №502 від 29.04.2022 тарифи на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення для населення застосовані на рівні тарифів, що діяли станом на 24.02.2022. Вказане призвело до значного дефіциту обігових коштів та спричинило несвоєчасне виконання податкових та інших зобов`язань. Визнав наявність заборгованості та зазначив, що примусове стягнення заборгованості унеможливить стабільне функціонування підприємства та створить загрозу наданню послуг. Просить суд зменшити розмір штрафних санкцій та розстрочити заборгованість на 2 роки рівними частинами. Також повідомив, що почали діяти нові тарифи на водопостачання та водовідведення, оплата від споживачів уже почала надходити і це дасть змогу погасити борг.
ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
04 грудня 2024 року Комунальним підприємством «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області (покупець) та Приватним підприємством «Науково-виробнича фірма «Ергомера Інвест» (постачальник) укладено договір поставки №1/Е, відповідно до умов якого постачальник передає у власність покупця, а покупець оплачує вартість товару (лічильники води).
Обсяги закупівлі товару наведені у специфікації, що є додатком до цього договору (п.1.2 договору).
Відповідно до п.2.1 ціна цього договору становить 1 634 430,00 грн і складається з вартості (ціни) окремих партій товару, що підлягають поставці за цим договором.
Ціна та умови оплати погоджені сторонами у розділі 3 договору. Так, п.3.2 договору передбачено, що розрахунки за товар покупець здійснює після пред`явлення постачальником рахунку (накладної) на оплату товару (партії товару) на умовах відтермінування платежу, - до 90 календарних днів з моменту отримання товару. Фактом підтвердження отримання товару є видаткова накладна, яку підписують сторони. При цьому, моментом виконання зобов`язань покупця щодо оплати товару вважається момент поступлення грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
За умовами п.4.3 договору право власності на товар переходить до покупця з моменту одержання товару та підписання сторонами видаткової накладної на товар.
Згідно з п.7.3 договору за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань щодо оплати товару (партії товару), відповідно до умов цього договору покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.
Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2025 (п.10.1 договору).
Специфікацією (додаток №1 до договору поставки) сторони узгодили найменування товару, його асортимент, кількість та ціну.
Позивач зазначає, що на виконання умов укладеного договору відповідно до специфікації та листа-замовлення №5685 від 05.12.2024 він поставив лічильники води у кількості 2 шт. на загальну суму 653'772,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи видатковою накладною №279 від 20.12.2024. Товар був отриманий за довіреністю ТМЦ №224 від 19.12.2024 без зауважень.
Зважаючи на встановлений у п.3.2 договору строк оплати товару позивач вважає, що поставлений відповідачу товар мав бути оплачений покупцем до 20.03.2025.
23.02.2026 позивач надіслав відповідачу засобами поштового зв`язку претензію про сплату заборгованості, яка залишена без задоволення.
Позивач стверджує, що відповідач порушив свої зобов?язання за договором, розрахунки за товар не провів. За неналежне виконання договірних зобов`язань позивачем нараховано 51330,38 грн інфляційних втрат, 22084,96 грн 3% річних та 99946,51 грн пені, які просить стягнути з відповідача.
ОЦІНКА СУДУ.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування.
Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України).
Договір, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору поставки № 1/Е від 04.12.2024. Доказів розірвання договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Позивачем у повному обсязі виконано прийняті на себе зобов`язання.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.
Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. 
За умовами укладеного договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється покупцем з відтермінуванням платежу до 90 календарних днів з моменту отримання товару.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). 
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачу 20.12.2024 був відвантажений товар на загальну суму 653772,00 грн, який ним не оплачений. Вказане свідчить про неналежне виконання договірних зобов`язань зі сторони відповідача. Відтак, вимога про стягнення з відповідача 653772,00 грн заборгованості за договором підлягає задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Згідно частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат, що нараховуються на суму боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст.254 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов`язано його початок (ст.253 ЦК України). При цьому суд відзначає, що з 01.04.2023 система переказів в Україні функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022. Після запровадження СЕП-4 в Україні скасовано поняття «банківський день».
Перевіривши розрахунок відсотків річних та інфляційних втрат та враховуючи положення ст.14 ГПК України, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягають заявлені позивачем 51330,38 грн інфляційні втрати, 22084,96 грн 3% річних. 
Щодо вимог позивача про стягнення 99946,51 грн пені, суд враховує таке.
Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Сторони у п.7.3 договору погодили, що за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань щодо оплати товару (партії товару), відповідно до умов цього договору покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України).
Доказів наявності обставин зазначених у ст.617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.
Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає 99946,51 грн пені. 
З урахуванням викладеного суд відзначає правомірність позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 653772,00 грн., 99946,51 грн пені, 51330,38 грн інфляційні втрати, 22084,96 грн 3% річних. 
Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій суд відзначає таке.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).
З огляду на викладене, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18).
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
В обґрунтування заяви щодо зменшення заявлених до стягнення сум відповідач зазначає, що підприємство відноситься до об`єктів критичної інфраструктури та з метою недопущення зростання соціальної напруги під час воєнного стану і з урахуванням постанови КМУ №502 від 29.04.2022 тарифи на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення для населення застосовувалися на рівні тарифів, що діяли станом на 24.02.2022. Вказане призвело до значного дефіциту обігових коштів та спричинило несвоєчасне виконання податкових та інших зобов`язань. Вважає, що облікована заборгованість не заподіяла позивачу збитків або шкоди у заявленій до стягнення чи іншій сумі та не порушили його майнові інтереси. До заяви додано фінансову звітність на 31.03.2026, інформацію по сплаті податків і зборів, а також субкредиту.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17 та від 15.02.2023 у справі № 920/437/22).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 у справі №912/1853/23 зауважив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій та наявності поданих сторонами доказів, згідно з статтею 86 ГПК України. Суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій за власною ініціативою, з урахуванням встановлених судом обставин справи.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначила, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Отже, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ч.3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Дослідивши зібрані у справі докази та встановивши наявність обставин, які б мали істотне значення для зменшення розміру штрафних санкцій, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін суд вважає за можливе зменшити розмір та стягнути з відповідача 50000,00 грн. пені. У задоволення решти позовних вимог щодо стягнення пені суд відмовляє. Вказане також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.04.2024 у справі №910/9226/23. 
Щодо розстрочення виконання рішення суду.
У заяві про розстрочення виконання рішення суду відповідач просив розстрочити виконання рішення суду строком на 24 місяці рівними частинами. Зазначив, що примусове стягнення заборгованості унеможливить стабільне функціонування підприємства критичної інфраструктури та створить загрозу наданню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення для населення.
Згідно ч.6 ст.238 ГПК України суд у разі необхідності у резолютивній частині рішення вказує про надання розстрочки виконання рішення суду.
Стаття 239 ГПК України визначає, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Згідно ст.331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв`язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його виконання, господарський суд, зокрема, має право розстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).
У постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття таких заходів, не вимагається. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п. 7.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).
До обставин, які ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013р. у справі №1-7/2013).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду, повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання відстрочки/розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану.
Аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку про наявність виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення суду. Подані відповідачем докази і наведені аргументи свідчать про його складний фінансовий стан. Враховуючи зазначене, а також можливі наслідки для позивача при затримці виконання рішення, суд вважає за можливе частково задоволити клопотання відповідача та розстрочити виконання рішення суду на 7 місяців.
СУДОВІ ВИТРАТИ.
Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією № 7991 від 05.05.2026 на суму 9925,61 грн. За пунктом 2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд відзначає, що у випадку зменшення розміру штрафних санкцій, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються з відповідача у повному обсязі.
Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 46, 73-80, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд 
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул.Федьковича, 11; ідентифікаційний код 03348910) на користь Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Ергомера Інвест» (49047, м. Дніпро, вул. Кленова, 52; ідентифікаційний код 42817901) 653772,00 грн. основного боргу, 51330,38 грн інфляційних втрат, 22084,96 грн 3% річних, 50000,00 грн пені та 9925,61 грн. судового збору. 
3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі №914/1331/26 про стягнення 777187,34 грн. заборгованості за договором поставки на 7 (сім) місяців зі сплатою:
- до 01.08.2026 суми 100`000,00 грн.;
- до 01.09.2026 суми 100`000,00 грн.;
- до 01.10.2026 суми 100`000,00 грн.;
- до 01.11.2026 суми 100`000,00 грн.;
- до 01.12.2026 суми 100`000,00 грн.;
- до 01.01.2027 суми 100`000,00 грн.;
- до 01.02.2027 суми 177`187,34 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 27.07.2026.
Суддя Яворський Б.І.