УХВАЛА

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/538/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
позивача - Шишлюк В. Р.,
відповідача - Асташенкова О. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Одеський ремонтно-монтажний комбінат"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 (судді: Ярош А. І. - головуючий, Діброва Г. І., Принцевська Н.М.) та рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 (Бездоля Ю. С.) у справі
за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Одеський ремонтно-монтажний комбінат"
до Одеської міської ради
про визнання укладеним додаткового договору (угоди), 
ВСТАНОВИВ:
1. У лютому 2024 року Товариство з додатковою відповідальністю "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" (далі - ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради про визнання укладеним додаткового договору (угоди) про поновлення та внесення змін до договору оренди землі від 24.07.2007, за реєстровим № 2364, з додатковими договорами (угодами) про поновлення та внесення змін від 07.12.2017 та від 02.09.2019 у запропонованій позивачем редакції.
2. Позовні вимоги з посиланням на положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки від 24.07.2007, строк дії якого з урахуванням додаткових угод, встановлено до 31.12.2021 для поетапного будівництва комплексу житлових будинків з окремо розташованим супермаркетом. Умовами договору передбачено, що після закінчення строку його дії орендар має переважне право поновити його на новий строк і у такому разі зобов`язаний повідомити письмово орендодавця про свій намір не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору. 
Позивач зазначав, що 13.10.2021 на виконання умов договору він звернувся до Одеської міської ради з проханням № 06/10 поновити договір, додавши проєкт додаткового договору (угоду) про поновлення та внесення змін у зв`язку із необхідністю завершення будівництва комплексу багатоквартирних будинків.
15.11.2021 товариство направило міському голові лист вих. № 15/11 (вх. № 02.2-10/176) в якому також просило продовжити строк дії договору.
Позивач зазначав про наявність у товариства всіх юридичних фактів, необхідних для виникнення в нього права на поновлення договору оренди з підстав, передбачених статтею 33 Закону України "Про оренду землі" враховуючи те, що станом на момент звернення з позовом до суду додатковий договір (угода) про поновлення строку дії договору є неукладеним і відсутні обґрунтовані заперечення щодо поновлення договору шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте міською радою рішення, що стало підставою для звернення до суду.
3. У квітні 2024 ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" подало до суду заяву (сформована в підсистемі "Електронний суд" 01.04.2024) про збільшення розміру позовних вимог, в якій просило визнати укладеним додатковий договір (угоду) до договору оренди землі про поновлення та внесення змін до договору від 24.07.2007 у редакції, викладеній позивачем та забезпечити внесення реєстратором інформації до Державного реєстру речових прав про поновлення дії договору оренди землі.
4. Одеська міська рада у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти її задоволення, зокрема, зазначала, що лист ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" від 13.10.2021 № 06/10 про поновлення договору до міської ради не надходив, що підтверджується листом Департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради від 12.04.2024 № 138.
Єдиною підставою наміру орендаря щодо укладення додаткового договору про поновлення договору оренди землі та внесення до нього змін є лист ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" на ім`я голови Одеської міської ради від 15.11.2021 № 15/11, зареєстрований загальним відділом виконавчого комітету Одеської міської ради 15.11.2021 № 02.201-10/716.
Проте з урахуванням умов договору строк його дії визначений до 31.12.2021, а за змістом пункту 3.2 розділу 3 цього договору орендар повинен повідомити про наміри скористатися переважним правом на поновлення договору не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії.
Тобто, відповідно до умов договору та норм діючого законодавства, ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" зобов`язано було звернутися до Одеської міської ради з листом- повідомленням про укладення договору на новий строк не пізніше 31.10.2021, натомість позивач звернувся з відповідним листом лише 15.11.2021.
Також міська рада у відзиві звертала увагу на неналежному виконанні позивачем обов`язків за договором щодо відселення мешканців та знесення будинків та споруд, що знаходяться в межах забудови.
5. Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.06.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2024, позовні вимоги задоволено частково, визнано укладеним додатковий договір (угоду) до договору оренди землі, посвідченого 24.07.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., за реєстровим № 2364, з додатковими договорами (угодами) про поновлення та внесення змін від 07.12.2017 та 02.09.2019 у наведеній в резолютивній частині судового рішення редакції.
Постановою Верховного Суду від 29.01.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Під час нового розгляду справи рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Суди попередніх інстанцій проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження належного та своєчасного повідомлення орендодавця про поновлення договору оренди дійшли висновку, що позивачем не доведено належного та своєчасного повідомлення орендодавця про продовження / поновлення спірного договору оренди. 
Суди виходили з того, що доказом на підтвердження факту направлення як листа-повідомлення від 13.10.2021, так і додатків до нього, позивачем надано кольорову копію накладної кур`єрської служби доставки № 7819, яка була подана ним вже після направлення справи на новий розгляд та містить додатковий рукописний напис "заява 06/10" у графі "примітка", а також відображає печатку ТОВ "Двадцять п`ять годин".
Проте суди зазначили, що позивачем не подано оригіналу зазначеної накладної, тоді як відповідачем поставлено під сумнів відповідність поданої копії оригіналу у зв`язку з чим та урахуванням положень частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції не прийняв цей доказ до уваги.
Отже, суди констатували відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт направлення відповідачу як самого листа-повідомлення, так і додатків до нього.
7. Не погоджуючись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 та рішенням Господарського сулу Одеської області від 04.09.2025, ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" у касаційній скарзі просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вважаючи, що оскаржувані рішення ухвалені з помилковим застосуванням статей 76, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, що виявилося у неврахуванні усталених правових висновків Верховного Суду щодо методології оцінки доказів та застосування стандарту "вірогідності доказів".
Скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, згідно з яким обов`язок суду оцінювати докази з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Як зазначав Верховний Суд у постановах від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 та від 18.11.2019 у справі № 902/761/18 принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною обставину, про яку сторона стверджує, але він зобов`язує суд встановити, чи є висновок про існування факту більш вірогідним, ніж протилежний.
У даній справі сукупність доказів, наданих позивачем (факт оплати послуг поштового оператора та підтвердження поштовим оператором факту вручення кореспонденції) у співставленні з запереченнями відповідача (без надання доказів, які спростовують аргументи позивача) свідчить про високу ступінь вірогідності факту направлення повідомлення. 
На думку заявника касаційної скарги, судом апеляційної інстанції проігноровано висновки Верховного Суду щодо застосування принципу добросовісності (стаття 3 Цивільного кодексу України), викладені у постановах від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20 та від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20, від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20.
Обмежившись формальним посиланням на відсутність накладної, суди не здійснили комплексної оцінки доказів за стандартом вірогідності та не врахували висновків Верховного Суду щодо "балансу імовірностей" та добросовісності, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність факту належного повідомлення орендодавця про намір поновити договір оренди мотивуючи це відсутністю оригіналу накладної кур`єрської служби. Такий висновок суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, де зазначено, що стандарт доказування "вірогідності доказів" передбачає покладання на суд обов`язку оцінювати докази та обставини справи таким чином, щоб дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше мали місце, аніж не мали. Натомість судами застосовано застарілий стандарт "достатності доказів".
Скаржник також зазначає, що судами не враховано доктрину "venire contra factum proprium" ("заборони суперечливої поведінки"), яка ґрунтується на принципі добросовісності, закріпленому у статті 3 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20 та від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20).
Поведінка сторони, яка намагається спростувати очевидний факт (отримання повідомлення), підтверджений офіційним звітом оператора поштового зв`язку, виключно через формальні недоліки оформлення документів іншою стороною, є недобросовісною.
Окремої правової уваги, на переконання скаржника, в контексті порушення судами статей 76 та 86 Господарського процесуального кодексу України потребує питання оцінки доказів, наданих відповідачем, а саме листів Департаменту документально-організаційного забезпечення від 12.04.2024 № 138 та Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 28.04.2025 № 12 10/58.
Приймаючи вказані документи як належні докази відсутності звернення позивача, суди попередніх інстанцій не врахували, що самі по собі внутрішні довідки структурних підрозділів органу місцевого самоврядування про "відсутність реєстрації листа" не є належним засобом спростування факту здійснення поштового відправлення, підтвердженого ліцензованим оператором зв`язку. Більше того, відповідачем під час розгляду справи стверджувалось, що Департамент з питань звернень громадян Одеської міської ради взагалі не наділений повноваженнями щодо приймання та опрацювання кореспонденції від юридичних осіб, що в силу статті 76 Господарського процесуального кодексу України робить лист цього Департаменту неналежним доказом.
Отже, заявник касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій надали перевагу неналежним внутрішнім документам відповідача, проігнорувавши при цьому прямі докази поштового оператора та розрахункові документи, що свідчить про вибірковий підхід до оцінки доказів та порушення статті 86 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд.
ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" у касаційній скарзі звертає увагу на тому, що відповідно до приписів Закону України "Про поштовий зв`язок" право на надання послуг з приймання, обробки, перевезення та доставки поштових відправлень мають суб`єкти, інформація про яких внесена до Єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку. 
Згідно з публічними даними Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку, рішенням від 01.12.2020 № 460 Товариство з обмеженою відповідальністю "Двадцять п`ять годин" (далі - ТОВ "Двадцять п`ять годин") було внесено до зазначеного Реєстру.
З огляду на приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які є загальновідомими, не потребують доказування. Інформація, розміщена на офіційному вебсайті державного регулятора щодо ліцензованих операторів зв`язку, є відкритою та загальнодоступною, а отже, мала бути врахована судами при оцінці допустимості наданих позивачем доказів (квитанції та накладної). Правовий статус ТОВ "Двадцять п`ять годин" як оператора поштового зв`язку вже було досліджено Верховним Судом та підтверджено у постанові від 03.04.2024 у справі № 522/10139/17.
Нехтування судами попередніх інстанцій вказаними обставинами призвело до порушення статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суди безпідставно поставили під сумнів документи, видані суб`єктом, чия діяльність офіційно верифікована державою та підтверджена судовою практикою касаційної інстанції. Зважаючи на те, що на момент виникнення спірних правовідносин (13.10.2021) ТОВ "Двадцять п`ять годин" перебувало у відповідному Реєстрі та володіло повною господарською компетенцією на надання поштових послуг, видані ним розрахункові документи та листи-підтвердження є належними засобами доказування.
Суди попередніх інстанцій, відхиливши вказану квитанцію, не врахували правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.07.2021 у справі № 910/20594/15, згідно з яким саме розрахунковий документ (квитанція, чек) є належним та допустимим доказом надіслання кореспонденції. У пункті 5.30 постанови від 29.01.2025 у цій же справі № 916/538/24 касаційний суд прямо вказав, що факт надання послуг може підтверджуватися не винятково фіскальним чеком, а будь-яким іншим документом на підтвердження оплати.
8. У відзиві на касаційну скаргу Одеська міська рада просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, вказуючи на необґрунтованість доводів скаржника та правомірність висновків судів, зроблених виходячи з приписів законодавства та на виконання вказівок Верховного Суду у цій справі.
9. ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" 25.05.2026 через підсистему "Електронний суд" подало клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю явки представника у судове засідання, яке було задоволено і з метою повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду цієї справи у розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
10. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.
11. Суди попередніх інстанцій установили, що 24.07.2007 між Одеською міською радою (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" (орендар) укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., за реєстровим № 2364, за умовами якого орендодавець на підставі Закону України "Про оренду землі" та рішень Одеської міської ради від 18.11.2003 № 2002-XXIV та від 11.10.2004 № 3232-IV надав, а орендар прийняв у строкове платне володіння, користування для ІІ черги етапу будівництва земельні ділянки площами 13442 м2 та 7725 м2, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Ковалевського, 22, 24, 26; сп. Ковалевського, 5, 5-а; сп. Матроський, 13,15, від загальної площі 27658 м2, згідно з планом земельних ділянок, який є невід`ємною частиною договору. Земельна ділянка площею 6518 м2 із загальної площі 27685 м2 передана в оренду Відкритому акціонерному товариству "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" на підставі договору оренди землі, посвідченого 13.07.2004 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О. О. за реєстровим № 817.
У пункті 3.1 договору сторони погодили, що договір укладено терміном на 5 років для поетапного будівництва комплексу житлових будинків з окремо розташованим супермаркетом.
07.12.2017 між сторонами укладено додатковий договір (угоду) про поновлення та внесення змін до договору, яким зокрема, продовжено строк дії договору до 31.12.2021, змінено найменування орендаря у зв`язку з його реорганізацією на ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат", викладено у новій редакції пункти договору щодо предмету, орендної плати, нормативної грошової оцінки та інші.
02.09.2019 між сторонами було укладено додатковий договір (угоду) про внесення змін до договору оренди землі, яким викладено його у новій редакції.
За змістом пункту 1.1 договору орендодавець на підставі Закону України "Про оренду землі" та рішень Одеської міської ради від 18.11.2003, від 11.10.2004, від 15.03.2017 та від 31.07.2019 надає, а орендар приймає у строкове, платне користування земельну ділянку площею 1,3442 га, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Ковалевського, 22, 24, 26; сп. Ковалевського, 5, 5-а; сп. Матроський, 13, 15 з кадастровим номером 5110137500:10:010:0007 для поетапного будівництва комплексу житлових будників з окремо розташованим супермаркетом.
Згідно з пунктом 1.2 договору земельна ділянка площею 1,3442 га з кадастровим номером 5110137500:10:010:0007 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.10.2014 Одеським міським управлінням юстиції Одеської області 09.10.2014, номер запису про право власності: 7347618, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 477741351101.
Відповідно до пунктів 2.1- 2.2 договору в оренду передана земельна ділянка площею 1,3442 га, у тому числі по угіддях: зайняті поточним будівництвом - 1,3442 га. На земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна, а саме: незавершене будівництво комплексу житлових будинків, готовність 5%, що належить ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат", право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.04.2018 Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області, Одеська область, номер запису про право власності: 25571612, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1523293151101.
Відповідно до пункту 2.3 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладання договору становить 15074156,76 грн (з урахуванням індексації за 2017-2018 роки) згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси.
У пункті 3.1 договору передбачено, що його укладено до 31.12.2021 для поетапного будівництва комплексу житлових будинків з окремо розташованим супермаркетом.
За змістом пункту 3.2 договору після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
12. Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" до Одеської міської ради про визнання укладеним додаткового договору (угоди) про поновлення та внесення змін до договору оренди землі від 24.07.2007 за реєстровим № 2364, з додатковими договорами (угодами) про поновлення та внесення змін від 07.12.2017 та від 02.09.2019 у запропонованій позивачем редакції, на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі".
13. За змістом частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначаються Законом України "Про оренду землі", згідно зі статтею 1 якого оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору. При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно зі статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі можуть бути оскаржені в суді.
У постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 зазначено, зокрема, що стаття 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній до 16.07.2020), мала назву "Поновлення договору оренди землі" та передбачала, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина 1 цієї статті).
За змістом абзацу четвертого розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України, щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.
При цьому укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке передбачене частиною 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 903/1030/19 та у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 910/7864/20 суд касаційної інстанції зазначив, що стаття 33 Закону України "Про оренду землі" прямо передбачала подання орендарем у строки, визначені у частині другій цієї статті, повідомлення саме про поновлення договору оренди землі. Шляхом надсилання орендодавцю відповідного письмового повідомлення орендар мав завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування земельною ділянкою. А орендодавець, будучи обізнаним із таким наміром, отримував можливість спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди землі, зважити доцільність пошуку інших потенційних орендарів, а за їх наявності - зіставити запропоновані ними умови оренди з умовами, викладеними у проєкті додаткової угоди, наданої орендарем.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що незалежно від того, чи бажають сторони змінити умови оренди на майбутнє, покладення на орендаря обов`язку з надсилання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них. Якщо орендар розраховував на відсутність потенційних орендарів (про яких орендодавець не зобов`язаний повідомляти) та завчасно не надіслав орендодавцеві лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, а просто продовжив користуватися земельною ділянкою після спливу строку цього договору, він втрачав право оренди та ризикував отримати відмову орендодавця в укладенні нового договору оренди землі.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. Відповідно до приписів частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" за наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 903/1030/19).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2025 у справі, що розглядається, виходячи з приписів законодавства та висновків Верховного Суду вказав на те, що алгоритм вирішення спорів щодо застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, що застосовується до спірних правовідносин) в контексті дій сторін договору виглядає таким чином:
- якщо орендар у строки, встановлені договором або за відсутності інших строків, встановлених договором, у строки, встановлені законом, не звернувся до орендодавця взагалі або звернувся з їх порушенням та/або не надав проект договору, то суди повинні відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним незалежно від подальших дій орендодавця, оскільки саме орендарем в цьому випадку не дотримано вимоги договору та закону;
- якщо орендар своєчасно, у строки, встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того, чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін розглянув надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, проаналізував його умови, у тому числі перевірив його на відповідність вимогам закону, однак не погодився з запропонованими умовами та заперечив щодо поновлення договору, то в цьому випадку він діє в рамках своїх повноважень, а отже, суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним;
- якщо орендар своєчасно, у строки, встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того, чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі або відмовив з порушенням місячного терміну, однак при цьому протягом одного місяця після закінчення строку договору надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним, оскільки таке право орендодавця прямо передбачено частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі";
- якщо орендар своєчасно, у строки, встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору після його закінчення, надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі, при цьому орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні задовольнити позовні вимоги про визнання договору укладеним на той же самий строк та на тих же самих умовах (постанова Верховного Суду від 21.09.2022 у справі 926/2720/21).
Для реалізації переважного права на поновлення договору оренди принципово важливим є дотримання обома сторонами договору визначених Законом України "Про оренду землі" строків: орендарем - для повідомлення орендодавця про намір поновити договір оренди, орендодавцем - для відповіді на своєчасно надіслане звернення орендаря. Обов`язок орендодавця розглянути в місячний строк звернення орендаря виникає тільки у випадку виконання орендарем взятого на себе обов`язку повідомлення орендодавця про свій намір у строк, погоджений сторонами в договорі оренди. Така правова позиція є усталеною та міститься, зокрема але не виключно, у постановах Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 910/7864/20, від 17.07.2024 у справі № 911/1284/23.
Виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди.
14. Як свідчать матеріали справи та установлено судами, на підтвердження обставини звернення до Одеської міської ради про поновлення договору оренди землі, ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" надало:
- копію звернення про поновлення договору оренди землі від 13.10.2021 вих.№ 06/10, адресованого Одеській міській раді, до якого додано копії договору оренди землі посвідченого 24.07.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 2364, додаткових договорів (угод) про поновлення та внесення змін, посвідчених 07.12.2017, 02.09.2019, 10.06.2021 та проєкт додаткового договору (угоди) про поновлення та внесення змін до договору оренди землі, а також правовстановлюючі документи;
- накладну кур`єрської служби доставки, яка містить такі відомості: відправник - ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат", відправлення прийняте в доставку 13.10.2021 об 11:15, отримувач - Одеська міська рада, графа відправлення вручено одержувачу містить дату - 13.10.2021 17:50, а також відмітку скринька, графа примітка містить в тому числі запис щодо вкладення проекту договору;
- лист від 15.11.2021 вих. № 15/11 адресований міському голові м. Одеси про продовження строку дії договору оренди землі, до якого додано копії договору оренди землі, додаткових угод, копію дозволу на виконання будівельних робіт від 10.06.2021 № ІУ013210606407. Вказаний лист містить відмітку про отримання Виконавчим комітетом Одеської міської ради (15.11.2021) та Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради (16.11.2021).
У матеріалах справи також наявний запропонований позивачем проєкт додаткового договору (угоди), який містить положення щодо поновлення договору терміном до 31.12.2026. Крім того, позивачем у тексті додаткового договору також запропоновано внести зміни у пункти 1.1, 2.3, 3.1, 4.1 договору.
15. У постанові від 29.01.2025, передаючи справу № 916/538/24 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у контексті доводів позивача щодо належного направлення повідомлення про намір реалізації права на укладення договору оренди землі на новий строк, вказав на те, що чинним законодавством, виходячи з аналізу положень статті 33 Закону України "Про оренду землі", не визначено спосіб повідомлення про це орендодавця. Зокрема такими способами можуть бути: подання повідомлення безпосередньо орендодавцю, надсилання його засобами поштового зв`язку, кур`єрською доставкою тощо.
Водночас, Суд звернув увагу, що поняття "кур`єрська послуга" вперше введено на законодавчому рівні Законом України № 2722-IX "Про поштовий зв`язок" від 03.11.2022.
У постанові від 29.01.2025 Верховний Суд виходив з того, що оскільки спір у цій справі № 916/538/24 зводиться до наявності / відсутності факту направлення позивачем листа-повідомлення від 13.10.2021, тобто до врегулювання надання кур`єрських послуг на законодавчому рівні, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України "Про поштовий зв`язок" № 2759-III від 04.10.2001 та Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі - Правила № 270), звернувши увагу на тому, що Правила № 270 (у редакції від 10.01.2020) передбачали доставку кур`єром лише двох видів відправлень - міжнародних поштових відправлень (пункт 26) та реєстрованих поштових відправлень (пункт 91).
Водночас Закон України "Про поштовий зв`язок" № 2759-III від 04.10.2001 не врегульовував порядку надання кур`єрських послуг, натомість у статті 13 визначав порядок надання послуг поштового зв`язку: послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості. У договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.
Тобто, як вказав Верховний Суд у постанові від 29.01.2025 у цій справі, надані позивачем докази направлення відповідачу листа-повідомлення від 13.10.2021 не відповідають вимогам чинного на момент виникнення спірних правовідносин Закону № 2759-III від 04.10.2001.
У пунктах 5.23-5.25 постанови Верховного Суду від 29.01.2025 у справі, що розглядається, Верховний Суд вказав також на таке:
"5.23. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що з наданої Позивачем світлокопії "накладної" вбачається: відправлення прийняте в доставку кур`єром 13.10.2021 об 11-15 годині, а вручено одержувачу 13.10.2021 о 17-50 годині з відміткою "скринька". 
5.24. Разом з тим господарськими судами не було враховано, що, за умови, якщо отримувач заперечує, а відправник не може довести факт отримання адресатом, то сама по собі наявність у відправника накладної або іншого документа, внесення даних до якого залежить виключно від організації, яка здійснює доставку кореспонденції, а також можливість зазначення будь-якої дати без підтвердження її в установленому порядку, зокрема фіскальним документом, не створює презумпції добросовісного виконання обов`язку щодо надсилання кореспонденції у строки, встановлені законом або договором. 
В такому випадку доведення зазначених обставин покладається на відправника, а суди повинні здійснити їх комплексну оцінку на підставі наданих доказів з урахуванням стандартів доказування. 
5.25. За таких обставин та беручи до уваги заперечення Міською радою факту отримання вказаного повідомлення Верховний Суд приходить до висновку про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, викладених в оскаржуваних рішеннях, щодо належного доведення Позивачем стверджуваного ним направлення листа-повідомлення".
16. Під час нового розгляду справи позивачем додатково надано до суду копії таких документів:
- лист кур`єрської служби доставки ТОВ "Двадцять п`ять годин" від 21.03.2025 № 18, в якому зазначено таку інформацію: "13 жовтня 2021 року ТОВ Двадцять п`ять годин від ТДВ Одеський ремонтно-монтажний комбінат за адресою: м. Одеса, вул. Пішонівська, 20/1 кур`єром прийнято до відправки одержувачу - Одеській міській раді (адреса: м. Одеса, площа Думська, 1) документи: звернення щодо поновлення договору оренди землі (на 1 арк.), копія договору оренди землі від 24.07.2007 (на 17 арк.), копія додаткових договорів (угод) про поновлення та внесення змін від 07.07.2017 та від 02.09.2019 (на 19 арк.), копія дозволу на виконання будівельних робіт від 10.06.2021 (на 2 арк.), проект додаткового договору (угоди) про поновлення та внесення змін до договору оренди землі (на 3 арк.), правовстановлюючі документи (на 5 арк.); вказане відправлення одержано кур`єром 13.10.2021 об 11.25 год., номер накладної № 7819; оплата за надані послуги здійснювалась замовником у готівковій формі кур`єру в сумі 150,00 грн, відправнику була видана квитанція до прибуткового касового ордеру від 13.10.2021 № 46 відповідно до вимог пунктів 6, 11 постанови правління Національного Банку України "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" від 29.12.2017 № 148; доставку вказаного відправлення адресату здійснено 13.10.2021 о 17.50 год. через скриньку для звернень біля входу; також зазначено, що від ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" додатково було замовлено послугу повідомлення про вручення відправлення; відповідне відправлення з відміткою про вручення було повернуто відправнику 15.10.2021";
- квитанцію до прибуткового касового ордера від 13.10.2021 № 46 ТОВ "Двадцять п`ять годин", в якій зазначено: підстава - кур`єрська накладна від 13.10.2021 № 7819, сума 150 грн. На вказаній квитанції міститься підпис біля графи касир та печатка ТОВ "Двадцять п`ять годин";
- лист Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області від 01.04.2025 № 9167/6/14-29-07-07-02, в якому повідомлено, що згідно з даними ІКС Податковий блок у ТОВ "Двадцять п`ять годин" (код ЄДРПОУ 37585398) станом на 13.10.2021 відсутні зареєстровані реєстратори розрахункових операцій та програмні реєстратори розрахункових операцій;
- кольорову накладну кур`єрської служби доставки № 7819, яка містить такі відомості: відправник - ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат", відправлення прийняте в доставку 13.10.2021 об 11:15, отримувач - Одеська міська рада, графа відправлення вручено одержувачу містить дату - 13.10.2021 17:50, а також відмітку скринька, у графі примітка та опис вкладеного вручну внесено інформацію про вміст вкладення: копія договору оренди землі від 24.07.2007, копія дод. договорів, угод про поновлення та внесення змін від 07.12.2017 та 02.09.2019, проект договору, копія дозволу на виконання буд. робіт від 10.06.2021, правовстановлюючі док-ти; окрім того, біля графи примітка міститься запис, зроблений вручну - заява 06/10; на вказаній накладній міститься печатка ТОВ "Двадцять п`ять годин". Оригінал вказаної накладної № 7819 позивачем до суду не надано;
- акт про наслідки залиття нежитлового приміщення за адресою: вул. Пішонівська, 20/1 від 30.11.2024, який складений та підписаний представниками Приватного підприємства "СК Комфорт-Одеса" (далі - ПП "СК Комфорт-Одеса") та представником власника нежитлового приміщення, в якому зазначено, що комісія у складі інженера, сантехника ПП "СК Комфорт-Одеса" та представника власника нежитлового приміщення склала акт від 30.11.2024 про те, що комісією було обстежено нежитлове приміщення на предмет його підтоплення та встановлено, що внаслідок залиття (підтоплення) приміщення архіву постраждали документи, меблі. Надаючи вказаний акт позивач вказував про неможливість подання оригіналу кур`єрською накладної від 13.10.2021 № 7819 через підтоплення нежитлового приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Пішонівська, 20/1.
Водночас, під час нового розгляду справи відповідачем додатково надано суду копію листа Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 28.04.2025 № 12-10/58, в якому повідомлено, що відповідно до Положення Департамент здійснює реєстрацію та облік звернень громадян згідно із Законом України "Про звернення громадян". Проте звернень від ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" в базі звернень громадян Виконавчого комітету Одеської міської ради не значиться. Усі звернення громадян приймаються та централізовано реєструються у день їх надходження, а ті, що надійшли у неробочий день та час, - наступного після нього робочого дня. Звернення / листи від юридичних осіб приймаються та реєструються у відділі загального листування та контролю Управління з питань електронного діловодства та контролю Департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради. Скринька для прийому листів від юридичних осіб розміщена при вході до будівлі Одеської міської ради: пл. Думська 1.
17. У постанові від 29.01.2025 передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд вказував, що при новому розгляді справи судам необхідно з`ясувати наявність / відсутність передбачених законодавством про поштовий зв`язок доказів та інших документів на підтвердження факту направлення позивачем як листа-повідомлення від 13.10.2021, так і додатків до нього, та з огляду на встановлене прийняти у справі законне та обґрунтоване рішення.
Також Верховний Суд зауважував на необхідності встановлення обставин, пов`язаних з наданням послуг кур`єрської доставки, що зумовлюється тим, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні рішення у справах, у яких судами встановлено випадки порушення кур`єрськими службами доставки вимог законодавства про поштовий зв`язок, зокрема випадки надання такими службами послуг, пов`язаних зі створенням для своїх клієнтів документів, підтверджуючих направлення поштових відправлень минулими датами, які насправді не направлялися; також у вказаному реєстрі наявні судові рішення у справах, де встановлені факти залишення нібито відправлених документів у невідомих скриньках, що слугувало підставами для визнання судами відповідних документів неналежними доказами. Подібний підхід сформовано, зокрема, але не виключно, у справах № 420/14069/20, № 420/10776/23, № 521/11078/13, № 240/25404/23, № 522/9601/19, № 420/14069/20, № 540/92/22, № 240/25404/23, № 501/4563/21, № 521/1046/21, № 947/30662/21.
18. Суди попередніх інстанцій з урахуванням вказівок Верховного Суду установили, що спірний договір оренди, який був укладений 24.07.2007 строком на 5 років, в подальшому був продовжений до 31.12.2021 згідно з додатковою угодою від 07.12.2017 про поновлення та внесення змін до договору. 
Додатковою угодою від 02.09.2019 до договору його було викладено в новій редакції, зокрема у пункті 3.2 договору встановлено переважне право орендаря на поновлення договору на новий строк для реалізації якого орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Отже, суди установили, що сторони договору дійшли згоди про те, що у даному випадку орендар повинен був письмово повідомити орендодавця про свій намір продовжити дію договору оренди у строк до 02.11.2021.
Звертаючись з позовом до суду позивач посилався на те, що наявні в матеріалах справи документи, а саме копія звернення позивача за допомогою кур`єрської служби доставки до Одеської міської ради з повідомленням про поновлення спірного договору оренди землі від 13.10.2021 вих. № 06/10 свідчать про те, що позивачем було дотримано строк звернення до орендодавця, а до звернення позивачем було додано проєкт додаткової угоди.
Водночас, Одеська міська рада наголошувала на недотриманні орендарем процедури поновлення договору оренди землі, передбаченої статтею 33 Закону України "Про оренду землі" та неотримання повідомлення орендаря від 13.10.2021 вих. № 06/10 про укладення договору оренди землі на новий строк, на який посилається позивач.
19. Колегія суддів зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Разом із тим за приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
20. Суди попередніх інстанцій проаналізувавши надані позивачем документи на підтвердження направлення документів відповідачу з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 29.01.2025 у справі № 916/538/24, зазначили, що виходячи з принципу добросовісності переговорів сторін орендних правовідносин, закріпленого у положеннях статті 33 Закону України "Про оренду землі", таке повідомлення повинно бути реалізовано у спосіб, який передбачав би можливість його своєчасного отримання орендодавцем, обізнаність щодо руху та стану відправлення та пред`явлення доказів (у тому числі у суді) на підтвердження виконання даної операції.
Водночас у випадку якщо орендодавець заперечує отримання повідомлення про намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди, надісланого засобами поштового зв`язку, то, виходячи з принципу добросовісності виконання працівниками поштового зв`язку своїх обов`язків, зазначене може бути підтверджено або спростовано виключно з урахуванням інформації, яка надається оператором поштового зв`язку, та її документального підтвердження.
За умови якщо отримувач заперечує, а відправник не може довести факт отримання адресатом, то сама по собі наявність у відправника накладної або іншого документа, внесення даних до якого залежить виключно від організації, яка здійснює доставку кореспонденції, а також можливість зазначення будь-якої дати без підтвердження її в установленому порядку, зокрема фіскальним документом, не створює презумпції добросовісного виконання обов`язку щодо надсилання кореспонденції у строки, встановлені законом або договором.
У такому випадку доведення зазначених обставин покладається на відправника, а суди повинні здійснити їх комплексну оцінку на підставі наданих доказів з урахуванням стандартів доказування.
Суди попередніх інстанцій з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 911/1284/23 та положення Правил № 270 дійшли висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення інформації, яка дозволяє ідентифікувати особу отримувача. Належним підтвердженням направлення особою поштового повідомлення рекомендованим листом та його отримання адресатом є: опис вкладення до рекомендованого листа; розрахункова квитанція та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відображенням інформації про особу отримувача.
Так, суди здійснивши оцінку наданих позивачем доказів на підтвердження належного та своєчасного повідомлення орендодавця про поновлення договору оренди, зокрема кольорової накладної кур`єрської служби доставки № 7819 (оригінал якої відсутній), квитанції до прибуткового касового ордера від 13.10.2021 № 46 ТОВ "Двадцять п`ять годин", листа кур`єрської служби доставки ТОВ "Двадцять п`ять годин" від 21.03.2025 № 18, а також акта про наслідки залиття нежитлового приміщення за адресою: вул. Пішонівська, 20/1 від 30.11.2024, установили, що позивачем не доведено належного та своєчасного повідомлення орендодавця про продовження/поновлення спірного договору оренди. 
За висновками судів попередніх інстанцій основним доказом на підтвердження факту направлення листа-повідомлення від 13.10.2021 та додатків до нього є копія кольорової накладної кур`єрської служби доставки № 7819, яка була подана позивачем після направлення справи на новий розгляд та містить додатковий рукописний напис "заява 06/10" у графі "примітка", а також відображає печатку ТОВ "Двадцять п`ять годин".
У той же час Верховний Суд у постанові від 29.01.2025, передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на необхідності встановлення обставин, пов`язаних з наданням послуг кур`єрської доставки, що зумовлюється тим, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні рішення у справах, у яких судами встановлено випадки порушення кур`єрськими службами доставки вимог законодавства про поштовий зв`язок, зокрема випадки надання такими службами послуг, пов`язаних зі створенням для своїх клієнтів документів, підтверджуючих направлення поштових відправлень минулими датами, які насправді не направлялися, а також у вказаному реєстрі наявні судові рішення у справах, де встановлені факти залишення нібито відправлених документів у невідомих скриньках, що слугувало підставами для визнання судами відповідних документів неналежними доказами.
Суд апеляційної інстанції визнав правомірним висновок суду першої інстанції про неприйняття такого доказу з огляду на положення частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, вказавши на неподання позивачем оригіналу документу, у той час як відповідачем поставлено під сумнів відповідність поданої копії оригіналу.
Отже, суди попередніх інстанцій установили обставини щодо відсутності належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт направлення відповідачу як самого листа-повідомлення, так і додатків до нього.
Суди не взяли до уваги посилання позивача на світлокопію з неповним переліком необхідних документів вказавши, зазначивши, що вона не доводить дотримання позивачем вимог Правил надання послуг поштового зв`язку при направленні відповідачу листа-повідомлення від 13.10.2021 та реальність здійснення поштового відправлення позивачем у цю дату з точки зору її відповідності критеріям фіскального документа, який підтверджує надання послуги.
При цьому доводи позивача про неможливість подання оригіналу кур`єрської накладної від 13.10.2021 № 7819 у зв`язку із залиттям (підтопленням) архівного приміщення, що підтверджується актом комісії, судами відхилено з тих підстав, що відповідний акт про наслідки залиття від 30.11.2024 складений невстановленими особами, не містить переліку втрачених документів та не підтверджує фактичної втрати чи відсутності оригіналу накладної. 
Суди попередніх інстанцій також зазначили, що інші подані позивачем докази (квитанція до прибуткового касового ордера від 13.10.2021 № 46 та лист кур`єрської служби доставки від 21.03.2025 № 18) можуть оцінюватися виключно у сукупності з первинним документом - накладною № 7819, яку не прийнято судами до уваги, а вказаними доказами не підтверджено обставини дотримання позивачем встановленого порядку звернення щодо поновлення договору. 
21. Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, здійснивши комплексну оцінку поданих учасниками справи доказів з урахуванням стандартів доказування та з урахуванням висновків Верховного Суду у даній справі, дійшов висновку про недоведеність позивачем здійснення необхідних та достатніх заходів для продовження строку дії договору оренди землі, передбачених умовами договору та статтею 33 Закону України "Про оренду землі", з огляду на заперечення Одеської міської ради щодо факту отримання такого повідомлення та наданих нею доказів (лист Департаменту документально-організаційного забезпечення від 12.04.2024 № 138, лист Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 28.04.2025 №12-10/58).
22. Як вже зазначалося, оскаржуючи судові рішення у справі з підставі, визначеній у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат", заперечуючи про висновків судів про відмову у задоволенні позовних вимог, обґрунтовує підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вважаючи, що оскаржувані рішення ухвалені з помилковим застосуванням статей 76, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, що виявилося у неврахуванні усталених правових висновків Верховного Суду щодо методології оцінки доказів та застосування стандарту "вірогідності доказів".
23. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи в межах конкретного предмету та підстав позову. 
При цьому Верховний Суд зазначає, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а зміст зазначених скаржниками постанов не свідчить про застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Про це зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19.
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Разом з тим наведені скаржником у касаційній скарзі висновки суду касаційної інстанції щодо доказів та доказування мають загальний характер і Верховний Суд не вбачає жодної невідповідності їм висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині дослідження та надання оцінки доказам, доводам сторін, дотримання судами стандартів доказування, обґрунтованості судових рішень.
24. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТДВ "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Одеський ремонтно-монтажний комбінат" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 у справі № 916/538/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак