Справа № 645/1780/26
Провадження № 1-кп/645/354/26 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року м. Харків 

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання – ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора – ОСОБА_3 ,
потерпілих – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого – ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026220000000081, відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красноград Харківської області, громадянина України, не працюючого, с середньою спеціальною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.286 КК України, -
в с т а н о в и в:

20.01.2026 приблизно о 19.03, ОСОБА_8 керував власним працездатним автомобілем марки OPEL MOVANO, р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_9 , та рухався по проспекту Льва Ландау на території Немишлянського району м. Харкова в напрямку вулиці Салтівське шосе.
Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу (світлофор на момент ДТП не працював) на перехресті поспекту Льва Ландау та вулиці Ахієзерів, який позначений дорожніми знаками «5.38.1» та «5.38.2» та дорожньою розміткою «1.14.2», ОСОБА_8 , діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність, не зменшив швидкість руху свого автомобіля, не надав дорогу пішоходам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перетинала проїзну частину по розмітці «пішохідний перехід», рухались з ліва на право по ходу руху автомобіля та мали першочерговість переходу проїзної частини дороги по відношенню до проїзду даної ділянки транспортними засобами, де допустив наїзд на потерпілих, чим грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, де вказано:
п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Унаслідок ДТП пішоходу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з висновком судово-медичної експертизи, заподіяно тілесні ушкодження у вигляді сукупної травми тіла з множинними переломами кісток скелету, ушкоджень внутрішніх органів від яких загинула на місці події.
Пішоходу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з висновком судово-медичної експертизи, заподіяно тілесні ушкодження у вигляді тупої сукупної травми тіла, що супроводжувалася множинними переломами кісток скелету, ушкодженнями внутрішніх органів, розривом магістральної кровоносної судини від яких загинув на місці події.
Згідно з висновком судово-автотехнічої експертизи дії водія ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху й виразились в тому, що він наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками «5.38.1» та «5.38.2» та дорожньою розміткою «1.14.2», проявив неуважність, не зменшив швидкість руху свого автомобіля, не надав дорогу пішоходам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перетинали проїзну частину по розмітці «пішохідний перехід», рухались з ліва на право по ходу руху автомобіля та мали першочерговість переходу проїзної частини дороги по відношенню до проїзду даної ділянки транспортними засобами та допустив наїзд на пішоходів. Тому в діях водія ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з ДТП.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що 20.01.2026 року у вечірній час, близько 19 години, він керував транспортним засобом, який зареєстрований на його дружину – автомобілем марки «OPEL MOVANO» р.н. НОМЕР_1 та рухався по пр-ту Льва Ландау в напрямку Салтівського шосе зі швидкістю приблизно 80 км/год. Рухався в темну пору, освітлення на трасі було відсутнє. Коли його автомобіль наближався до нерегульованого пішохідного переходу на перехресті пр-ту Льва Ландау та вул. Ахієзерів він пробачив з правого боку припаркований маршрутний автобус та прийняв автомобіль лівіше. В цей час сталося зіткнення. Коли вийшов з машини, то побачив двох людей (чоловіка та жінку), які не подавали ознак життя. При цьому, ОСОБА_8 пояснив, що був обізнаний про те, що швидкість руху в місті не повинна перевищувати 50 км/год, але перед пішохідним переходом швидкість не зменшив. 
Покази ОСОБА_8 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції. 
Враховуючи, що обвинувачений не заперечує фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, як вони викладені вище, підтвердивши свою позицію в судовому засіданні, а також те, що ним та іншими учасниками судового провадження не оспорюються фактичні обставини справи, вказані в обвинувальному акті, вони правильно розуміють зміст цих обставин, суд, переконавшись в добровільності позиції зазначених осіб, з урахуванням думки учасників процесу вважав, що дослідження доказів на підтвердження вини обвинуваченого, отриманих під час досудового провадження в судовому засіданні не є доцільним. 
Таким чином, суд вважав за можливе з урахуванням положень частини 3 статті 349 КПК України, допитати обвинуваченого, допитати потерпілих, та дослідити матеріали кримінального провадження в частині, що характеризують особу обвинуваченого, письмові докази щодо розміру судових витрат та речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження. 
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що померлий ОСОБА_11 був його рідним дядьком. Потерпілий сам займався його похованням, допомоги від обвинуваченого не отримував. Одного разу на відділення «Укрпошта» на його ім`я прийшов переказ на 100 000,00 грн, але гроші він не прийняв, оскільки не зрозумів від кого вони. Потім було встановлено, що це гроші від родичів обвинуваченого. Просив призначити обвинуваченому гідне покарання відповідно до закону. 
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що померла ОСОБА_10 була її мамою. Звістка про смерть матері спричинила і їй і всій родині великі страждання. Повідомила також, що на відділення «Укрпошта» на її ім`я прийшов переказ на 100 000,00 грн, але гроші вона не прийняла, оскільки «її мати не продається». У судових дебатах просила призначити максимальне покарання. 
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що померлий ОСОБА_11 був її чоловіком. До аварії вони не бачилися близько року, оскільки потерпіла проживає за кордоном. Коли вона дізналася про його загибель, то протягом декількох днів приїхала в Україну. У судових дебатах вважала, що має бути призначене покарання відповідно до закону. 
Вирішуючи питання про кваліфікацію дій ОСОБА_8 суд виходить з наступного.
Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
При цьому належить ураховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил дорожнього руху) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку дорожньо-транспортної пригоди є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину.
Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, є його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.
У кримінальному провадженні саме порушення ОСОБА_8 п. 18.1 ПДР України стало причиною настання наслідків, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України (загибель двох осіб), тобто перебували у прямому причинному зв`язку з ними. 
Дії ОСОБА_8 суд кваліфікує за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ). 
Оцінивши досліджені під час судового розгляду конкретні обставини справи вказану кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає правильною та такою, що відповідає фактичним обставинам справи, оскільки у дорожньо-транспортній ситуації, яка склалася 20.01.2026 року, технічна можливість попередження наїзду на потерпілих з боку обвинуваченого ОСОБА_8 визначалася виконанням ним вимог п. 18.1 ПДР України для чого у нього не було перепон технічного характеру, і його дії знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.
Отже, з урахуванням показів обвинуваченого, які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом вину ОСОБА_8 у недотриманні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель двох осіб, і правову кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 286 КК України вважає правильною.
Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проходив навчання у Відокремленому структурному підрозділі «Харківський комп`ютерно-технологічний фаховий коледж НТУ «ХПІ» з 01.09.2024 по 01.02.2026. По місцю навчання характеризується задовільно. Має міцні соціальні зв`язки, оскільки має батьків пенсійного віку та перебуває у шлюбі.
У якості обставин, які пом`якшують покарання, за положеннями ст.66 КК України, в обвинувальному акті зазначено: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Суд враховує, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Визнання особою своєї вини автоматично не свідчить про щире каяття.
Суд вважає, що про наявність щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_8 у цій справі може свідчити те, що останній повністю визнав свою провину, просив пробачення у потерпілих. Також, з боку родичів обвинуваченого, за його ініціативою, мали місце активні дії направлені на відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 225). І незважаючи на неприйняття потерпілими сум відшкодування (в розмірі 100 000,00 грн кожному), направлених на їх адресу через АТ «УКРПОШТА», суд доходить висновку, що такі дії обвинуваченого свідчать про усвідомлення протиправності скоєного та розкаяння у вчиненому.
Водночас зі свого боку суд вважає за необхідне зазначити, що у ході судового розгляду не встановлено підстав для визнання пом`якшуючою обставиною - активного сприяння ОСОБА_8 у розкритті кримінального правопорушення, оскільки така пом`якшуюча обставина означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі та невідомих їм обставин справи, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним. Тож саме лише посилання прокурора та захисту на ту обставину, що обвинувачений надавав визнавальні покази та брав участь у слідчому експерименті, не свідчить про активне сприяння ним у розкритті кримінального правопорушення.
Таким чином, обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнає лише щире каяття обвинуваченого.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування, тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
Згідно зі ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.
Також, визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали. 
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. 
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.
На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.
Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.
Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Також, суд звертає увагу на те, що позиція потерпілих у кримінальному провадженні щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинене, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким, неумисну форму вини, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючу покарання обставину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого і його позицію про визнання провини, активні дії, які свідчать про бажання відшкодувати шкоду, завдану потерпілим, а також враховує невідворотність наслідків винного діяння ОСОБА_8 у вигляді смерті двох осіб і те, що ОСОБА_8 вчинено злочин, об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом є життя та здоров`я особи, непорушність яких гарантовано Конституцією України.
Таким чином, суд доходить висновку, що хоча ОСОБА_8 і вчинив необережний злочин, проте з огляду на його наслідки виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства. 
При цьому, з огляду на позитивні характеристики обвинуваченого, відсутність даних про протиправну поведінку в минулому, неумисну форму вини, суд не може погодитися з потерпілими і призначити максимальне покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України.
Однак і мінімального покарання із застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України, про призначення якого просив захист, ОСОБА_8 , на думку суду не заслуговує, оскільки в даній конкретній справі, судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху є занадто істотними, оскільки ОСОБА_8 , достовірно знаючи про наявність попереду його руху нерегульованого пішохідного переходу, в темну пору року, на неосвітленій ділянці дороги допустив значне перевищення швидкості руху його автомобілю, і саме ці дії призвели до миттєвої загибелі двох людей ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), які як повноправні учасники дорожнього руху, дотримуючись правил дорожнього руху, перетинали проїжджу частину по розмітці «пішохідний перехід» та відповідно до п. 1.4. ПДР України мали право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Таким чином, суд вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років. 
Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та справедливості, буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , та спонукне в майбутньому додержуватись положень ПДР України, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.
При цьому суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для застосування до призначеного покарання положень ст.ст. 75, 76 КК України, а також ст. ст.69, 69-1 КК України, які б давали суду можливість звільнити обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням або застосувати більш м`яке покарання.
Враховуючи, що внаслідок порушень обвинуваченим вимог Правил дорожнього руху загинуло двоє осіб, а життя людини є найбільшою соціальною цінністю, що встановлено ст. 3 Конституції України, суд призначає обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, що буде відповідати його особі та обставинам вчиненого кримінального правопорушення. Вказане додаткове покарання сприятиме виправленню обвинуваченого в частині суворого дотримання ним в подальшому Правил дорожнього руху України, що виключить можливість становити загрозу для оточуючих та суспільства.
Суд вважає, що покарання, призначене за даним вироком буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та таким, що відповідає вимогам розумності, справедливості, особі винного і конкретним обставинам справи.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор», застосований відносно ОСОБА_8 суд вважає необхідним залишити без змін до набрання вироком законної сили. 
З ухвали слідчого судді від 22.01.2026 року (справа № 953/517/26, провадження № 1-кс/953/477/26 вбачається, що ОСОБА_8 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України 20.01.2026 року (т. 1 а.с. 25-26), в зв`язку із чим відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України суд зараховує строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
У даному кримінальному провадженні питання про арешт майна вирішено ухвалою слідчого судді від 26.01.2026 року.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі положень ст. 100 КПК України.
Цивільні позови потерпілими не заявлено. 
Судові витрати за проведення судових експертиз згідно ч. 3 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 368, 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_8  визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк основного покарання рахувати з дня ухвалення вироку – з 18.08.2026 року (включно).
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 20.01.2026 року до 17.08.2026 року (включно). 
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор», застосований відносно  ОСОБА_8 , залишити без змін до набрання вироком законної сили. 
Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки рахувати з моменту відбуття основного покарання.
Стягнути з  ОСОБА_8  судові витрати за проведення судових експертиз:
судової автотехнічної експертизи (технічний стан) № СЕ-19/121-26/3064 від 24.02.2026 в сумі 7131,20 грн.;
судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-26/4456 від 24.02.2026 в сумі 2674,20 грн.;
судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-26/3065 від 23.02.2026 в сумі 5348,40 грн.
Речовий доказ - автомобіль OPEL MOVANO, р.н. НОМЕР_1 , який передано на зберігання на майданчик тимчасового утримання ТЗ ГУНП в Харківській області, після набрання вироком законної сили – повернути власниці ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 26.01.2026 року (справа № 953/517/26, провадження № 1-кс/953/498/26) на автомобіль OPEL MOVANO, р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 . 
Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Немишлянський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя    ОСОБА_1