ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 204/10354/24
провадження № 61-952св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року у складі судді Чапали Г. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації та її спростування.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 20 березня 2024 року під час розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська судової справи № 201/12551/23, за кримінальним провадженням № 12023041030000350, 
у якому ОСОБА_1 є захисником двох обвинувачених, а ОСОБА_2 є потерпілим, при наданні суду пояснень в межах вищезгаданої справи, у присутності судді 
Вусик Є. О. та інших учасників процесу, під час підготовчого судового засідання із вирішення питання про продовження міри запобіжного заходу обвинуваченим, користуючись та прикриваючись статусом потерпілого, висловлюючись всупереч об`єктивним існуючим обставинам, що викладені 
в обвинувальному акті, діючи з метою максимального приниження ОСОБА_1 як адвоката, а також приниження честі та гідності останньої як особистості, ставлячи її в позицію «непійманої злочинниці», ОСОБА_2 , користуючись наданим словом як потерпілого, висловив свої твердження стосовно неї, зазначивши: «… підтримав думку прокурора, вважав що справа має резонанс, вважає, що особи можуть підбурити суспільство. Крім того, зазначив Суду, що якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану, повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...». 
3. На переконання ОСОБА_1 , вказані вислови безпосередньо стосувались саме її як адвоката, оскільки саме вона була «по той бік», приймаючи участь 
в засіданні в режимі відеоконференції, та не приєдналась до підозрюваних, як на те вказав ОСОБА_2 , які в суді вже мають статус обвинувачених. 
4. Відтак вказувала, що висловлювання відповідача можливо перевірити на предмет їх відповідності та дійсності шляхом звернення до обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12023041030000350 від 10 лютого 2023 року, де визначений склад фігурантів, що набули статус обвинувачених, а тому твердження щодо того, що якщо надалі слухати справу, то особа, яка «по ту сторону екрану», має бути на лаві підозрюваних, не відповідає дійсності, 
є обмовлянням та недостовірною інформацією, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію.
5. З урахуванням вищезазначеного ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, поширену ОСОБА_2 , який має статус потерпілого 
у кримінальному провадженні №12023041030000350 від 10 лютого 2023 року, інформацію щодо неї (адвоката ОСОБА_1, яка є захисником обвинувачених 
у вищевказаному кримінальному провадженні), проголошену під час судового засідання 20 березня 2024 року в приміщенні Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська (справа № 201/12551/23, головуюча суддя Вусик Є. О.): 
«... якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану (якою є ОСОБА_1 ), повинна бути не в екрані та про законність віщати, 
а має бути на лаві підозрюваних ...»; 
- зобов`язати ОСОБА_2 протягом десяти днів після набрання рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію, яку він промовив та оголосив у судовому засіданні 20 березня 2024 року, шляхом надання суду письмової заяви та промови в судовому засіданні резолютивної частини рішення та заяви зі змістом: «Поширена інформація, проголошена мною, ОСОБА_2 , 20 березня 2024 року по справі № 201/12551/23 в приміщенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді 
Вусик Є. О. не відповідає дійсності»; 
- вирішити питання щодо судових витрат.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанції
6. Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 15 серпня 
2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 24 грудня 2025 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
7. Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення необґрунтованістю та безпідставністю порушених перед судом вимог.
8. Відтак, на переконання судів попередніх інстанцій, висловлювання, проголошені ОСОБА_2 у судовому засіданні, неможливо віднести до тверджень про факти, оскільки вони викладені у формі оціночних суджень та мають суб`єктивний характер.
9. Крім того, висловлювання ОСОБА_2 не містять конкретної інформації про вчинення ОСОБА_1 конкретного злочину, обставин чи фактів порушення нею законодавства, а також відомостей про конкретні епізоди недодержання законів.
10. Відтак, на переконання районного суду, із висновками якого погодився 
і суд апеляційної інстанції, висловлювання ОСОБА_2 були спрямовані на захист своїх інтересів під час розгляду справи щодо вчиненого стосовно нього кримінального правопорушення, а тому їх слід розглядати в контексті судової полеміки.
11. Таким чином, суди дійшли висновку, що висловлювання ОСОБА_2 , наведені у позовній заяві, мають оціночний характер, оскільки не містять конкретної інформації про вчинення ОСОБА_1 злочину чи порушення нею законодавства, а також відомостей про конкретні факти недодержання законів, а відтак не підлягають спростуванню.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
12. У січні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2025 рокуу вказаній справі.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. У касаційній скарзі заявниця просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та за наслідками касаційного перегляду справи ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
15. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року 
у справі № 6-639цс17, у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року 
у справі № 484/2781/19-ц, від 21 січня 2021 року у справі № 914/371/19, від 08 березня 2023 року у справі № 608/2178/20, від 14 лютого 2024 року 
у справі № 754/6964/21, від 08 січня 2025 року у справі № 742/2051/22, від 01 жовтня 2025 року у справі № 358/10327/19 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
16. Також підставою касаційного оскарження вказує недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, необґрунтоване відхилення (невирішення) клопотання та встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
17. На переконання заявниці касаційної скарги, суди попередніх інстанцій не в повній мірі дослідили викладені обставини щодо розмежування оціночних суджень і тверджень про факти, застосували під час вирішення спору шаблонний та поверхневий підхід та, як наслідок, належним чином не дослідили семантичну природу оспорюваної інформації і не розмежували фактичні твердження та оціночні судження.
18. Відтак, як зауважує заявниця, суди при вирішенні спору не спростували тієї обставини, що відповідач висловив саме фактичні дані, які не відповідають дійсності, оскільки досудове розслідування, у якому ОСОБА_2 є потерпілим, закінчено, а коло обвинувачених встановлено. З огляду на це вислів відповідача щодо можливої причетності позивачки до вчинення кримінального правопорушення, який підтримали суди обох інстанцій, заявниця вважає таким, що безпосередньо порушує презумпцію невинуватості.
19. Таким чином, на думку заявниці, інформація, озвучена ОСОБА_2 
у судовому засіданні, стосується конкретних подій, викладених 
в обвинувальному акті щодо обставин вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими, та конкретної особи - адвоката ОСОБА_1 При цьому в обвинувальному акті йдеться про адвоката, яка виконувала свої професійні повноваження, а доказів того, що її дії були спрямовані на вчинення кримінального правопорушення, не надано. Як зауважує заявниця, зазначене також не заперечувалося представником відповідача у наданих ним поясненнях по суті спору.
20. Відтак, оскільки, на переконання заявниці, висловлювання відповідача 
у судовому засіданні стосуються її дій як конкретної особи, якій фактично ставиться у вину вчинення кримінально караного діяння, такі висловлювання не можуть бути віднесені до оціночних суджень чи критичних зауважень, а тому свідчать про помилковість висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору.
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи до суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
21. Суди попередніх інстанцій у змісті оскаржуваних судових рішень встановили, що 21 березня 2024 року під час судового засідання, яке відбулося у Центральному районному суді міста Дніпра (до зміни назви - Кіровський районний суд міста Дніпропетровська), у процесі судового розгляду кримінального провадження № 12023041030000350 (справа № 201/12551/23), 
у якому позивачка ОСОБА_1 брала участь у якості захисниці двох обвинувачених, а відповідач ОСОБА_2 брав участь у якості потерпілого, під час надання суду пояснень ОСОБА_2 у своєму виступі зазначив: «… підтримав думку прокурора, вважав, що справа має резонанс, вважає, що особи можуть підбурити суспільство. Крім того, зазначив суду, що якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану, повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...».
22. Під час судового розгляду справи ОСОБА_2 не заперечував факту висловленої ним у ході засідання фрази «… якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану, повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...», водночас вказав, що звертався до суду з реплікою без вказання прізвища адвоката ОСОБА_1, яка сприйняла його зауваження саме на свій рахунок, та зазначав, що вищезгадана інформація цілком відповідає змісту обвинувального акту в кримінальному провадженні № 12023041030000350.
23. Зі змісту наявного у матеріалах справи обвинувального акта 
у кримінальному провадженні № 12023041030000350 судами встановлено, що останній містить наступний виклад обставин інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення:
«Також, накази, надання розпоряджень, доручень та вказівок учасникам організованої групи ОСОБА_3 здійснював і через свого захисника у всіх зазначених кримінальних провадженнях - адвоката ОСОБА_1».
«Організована ОСОБА_3 злочинна група носила стійкий, згуртований характер, учасники якої були об`єднані між собою та пов`язані дружніми відносинами із ОСОБА_3 , та характеризувалась узгодженістю дій між розподілом ролей між ними, попереднім співучасниками, заздалегідь визначеним плануванням злочинів, дотриманням дисципліни, маскуванням злочинної діяльності. Використанням методів конспірації.
За розподілом функцій, ОСОБА_3 окрім загального керування злочинним об`єднанням, здійснював пошук об`єктів для злочинних посягань, планував та організовував вчинення злочинів, керував їх підготовкою, розподіляв та перерозподіляв функціональні обов`язки між членами групи, керував діями співучасників під час вчинення злочинів, забезпечував, в тому числі і через свого захисника - адвоката ОСОБА_1, фінансування організованої групи.
Також, ОСОБА_3 організовував заходи й щодо прикриття злочинної діяльності та забезпечення процесуального захисту учасників організованої групи у разі притягнення до кримінальної відповідальності, затримання та повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, зокрема шляхом попереднього укладання договорів про надання правової допомоги між ними та адвокатом ОСОБА_1, яка була захисником ОСОБА_3 у всіх кримінальних провадженнях щодо нього.
Так, заздалегідь, зокрема й 23 лютого 2023 року, ОСОБА_3 наказав членам організованої групи надати своєму захиснику - адвокату ОСОБА_1, паспорти та інформацію щодо інших їх анкетних даних, зокрема щодо місця реєстрації, освіти та ін., для зазначення у договорах про надання їм правової допомоги адвокатом ОСОБА_1, що будуть наперед нею підготовлені на випадок їх затримання співучасників групи, проведення обшуків, вчинення інших процесуальних дій.
Так, вже 1 та 15 березня 2023 року, тобто ще до моменту затримання та повідомлення про підозру у вчиненні якогось кримінального правопорушення у будь-якому кримінальному провадженні, адвокатом ОСОБА_1 було складено договори про надання нею правової (правничої) допомоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
В подальшому, з моменту затримання 29 березня 2023 року ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідно до ст. 208 КПК України, у кримінальних провадженнях № 12023041030000407 та № 12023041030000887 № 12023041030000887, їх захисниками стала саме адвокат ОСОБА_1».
«В якості одного з місць збору учасники організованої групи використовували приміщення квартири 
АДРЕСА_1 , яка була орендована ними в березні 2022 року через захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_1, під надуманим приводом проживання в ній внутрішньо переміщених осіб та через яку, 
в подальшому здійснювалась і орендна сплата за житло. В подальшому 
у вказаній квартирі стали постійно мешкати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Саме у приміщенні вказаної квартири, у період з 7 по 13 січня 2023 року, зокрема утримували потерпілого ОСОБА_10 , після його викрадення та незаконного позбавлення волі з метою вимагання.
При спільному вчиненні злочинів та їх підготовці учасники організованої групи використовували транспортні засоби - автомобілі:»
«Toyota Land-Cruiser Prado реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перебував 
у користуванні захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката 
ОСОБА_1;
Toyota Land-Cruiser 200 реєстраційний номер НОМЕР_2 , що на час вчинення злочинів належав ОСОБА_5 , а з 15 березня 2023 року право власності на який було переоформлено на адвоката ОСОБА_1, хоча раніше, принаймні в лютому 2023 року, вказане авто також нею використовувалось.
Toyota Land-Cruiser реєстраційний номер НОМЕР_3 (попередній - НОМЕР_4 ), що на час вчинення злочинів, зокрема в період з 11 лютого 2023 року по 
15 березня 2023 року належав ОСОБА_5 , а з 15 березня 2023 року право власності на який було переоформлено на ОСОБА_11 , хоча члени організованої групи, зокрема ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , продовжили ним користуватись» (арк 10-12 обвинувального акту).
«Готуючи злочин, для викрадення ОСОБА_2 та перевезення до визначеного місця його подальшого утримання, ОСОБА_3 , 4 січня 2023 року надав ОСОБА_10 , який на той час через побоювання насильства та погроз перебував під психологічним тиском ОСОБА_3 , наказ придбати легковий автомобіль «Daewoo Lanos». Інформацію, щодо переважних до придбання автомобілів «Daewoo Lanos», що мались у продажу на сайті оголошень «OLX», ОСОБА_3 направив Щеглову за допомогою радіоелектронного зв`язку. При цьому ОСОБА_3 не став присвячувати ОСОБА_10 , з якою метою придбається та в подальшому буде використано авто.
5 січня 2023 року ОСОБА_10 , за наказом ОСОБА_3 , побоюючись його через вимагання та насильство вчинене в минулому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 нього, придбав автомобіль Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_5 .
Готівкові кошти в сумі 2 000 доларів США на придбання вказаного автомобілю ОСОБА_10 , за вказівкою ОСОБА_3 , після погодження із ним купівлі авто, отримав від захисника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_1» (арк 14 обвинувального акту).
«За розподілом функцій, ОСОБА_3 окрім загального керування злочинним об`єднанням, здійснював пошук об`єктів для злочинних посягань, планував та організовував вчинення злочинів, керував їх підготовкою, розподіляв та перерозподіляв функціональні обов`язки між членами групи, керував діями співучасників під час вчинення злочинів, забезпечував, в тому числі і через свого захисника - адвоката ОСОБА_1, фінансування організованої групи.
Також, ОСОБА_3 організовував заходи й щодо прикриття злочинної діяльності та забезпечення процесуального захисту учасників організованої групи у разі притягнення до кримінальної відповідальності, затримання та повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, зокрема шляхом попереднього укладання договорів про надання правової допомоги між ними та адвокатом ОСОБА_1, яка була захисником ОСОБА_3 у всіх кримінальних провадженнях щодо нього.
Так, заздалегідь, зокрема й 23 лютого 2023 року, ОСОБА_3 наказав членам організованої групи надати своєму захиснику - адвокату ОСОБА_1, паспорти та інформацію щодо інших їх анкетних даних, зокрема щодо місця реєстрації, освіти та ін., для зазначення у договорах про надання їм правової допомоги адвокатом ОСОБА_1, що будуть наперед нею підготовлені, на випадок їх затримання співучасників групи, проведення обшуків, вчинення інших процесуальних дій.
Так, вже 1 та 15 березня 2023 року, тобто ще до моменту затримання та повідомлення про підозру у вчиненні якогось кримінального правопорушення у будь-якому кримінальному провадженні, адвокатом ОСОБА_1 було складено договори про надання нею правової (правничої) допомоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_12 .
В подальшому, з моменту затримання 29 березня 2023 року ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідно до статті 208 КПК України, у кримінальних провадженнях № 12023041030000407 та 
№ 12023041030000887 й № 12023041030000887 їх захисниками стала саме адвокат ОСОБА_1» (арк 35-36 обвинувального акту) (Т.1 а.с.99-260).
Позиція Верховного Суду
24. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
25. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
26. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
27. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
28. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
29. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
30. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
31. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
32. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
33. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
34. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
35. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, 
у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/22629/15-ц (провадження № 61-954св18), від 08 травня 2018 року у справі № 757/34189/17-ц (провадження № 61-9933св18), від 19 лютого 2020 року 
у справі № 761/19388/17 (провадження № 61-7899св19), від 19 січня 2022 року 
у справі № 199/7215/15-ц (провадження № 61-2591св21)).
36. Водночас, змістом статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів 
і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати 
і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. 
37. Стаття 68 Конституції України визначає обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права 
і свободи, честь і гідність інших людей.
38. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду 
і є необхідним в демократичному суспільстві.
39. У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
40. Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
41. Змістом статей 297, 299 ЦК України закріплено право кожного на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
42. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
43. При розгляді справ про захист честі та гідності суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
44. Вищевказаного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у змісті постанов від 15 червня 2022 року у справі № 757/8134/19-ц (провадження 
№ 61-4734св21), від 09 жовтня 2024 року у справі № 522/20192/18 (провадження № 61-2874св24).
45. Під поширенням інформації, своєю чергою, слід розуміти публікацію останньої у пресі, оголошення по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
46. Водночас колегія суддів зауважує, що під час вирішення спорів про визнання поширеної інформації недостовірною суди повинні встановлювати характер такої інформації, тобто з`ясовувати, чи є поширена інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
47. Згідно з частиною першою-другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. 
48. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
49. Відтак, комплексний аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що судження є таким, що має оціночний характер, якщо останнє виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
50. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження за наступними ознаками. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії», заява № 9815/82). 
51. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення від 24 лютого 1997 року 
у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії», заява № 19983/92).
52. Проте, ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації особи, суд також повинен дотримуватися основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.
53. Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено 
у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
54. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку 
і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
55. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, 
а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).
56. При цьому ЄСПЛ зазначав, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої 
у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року у справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року у справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).
57. У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі 
№ 760/23818/20 (провадження № 61-2235св22) зазначено, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
58. Велика Палата Верховного Суду у змісті пункту 41 ухвали від 18 вересня 2025 року у справі № 761/1004/20 (провадження № 14-97цс25) за наслідками аналізу судової практики Касаційного цивільного суду у справах, в яких предметом спору є поширена інформація, яка на переконання позивача 
є недостовірною та (можливо) вказує на наявність в його діях (бездіяльності) ознак кримінального правопорушення або його причетність до такого правопорушення, встановила сталий та послідовний підхід до їх вирішення. 
У таких справах Касаційний цивільний суд неодноразово спирався на висновки Верховного Суду України, від яких пропонує відступити. Зокрема, у постановах від 28 травня 2025 року у справі № 453/732/22, від 30 квітня 2025 року у справі № 333/8006/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 501/4563/21, від 12 липня 2023 року у справі № 490/7546/19, від 31 травня 2023 року у справі 
№ 757/45522/20-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 757/8829/19-ц, 
від 23 березня 2023 року у справі № 569/17652/20, від 25 травня 2022 року 
у справі № 757/16900/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 758/2931/19, 
від 02 лютого 2022 року у справі № 759/16597/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 758/5355/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц. Крім того, до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові № 761/6866/16-ц, також зверталася Велика Палата Верховного Суду при постановленні ухвали 
від 29 січня 2025 року у справі № 757/61570/21 (провадження № 14-1цс25). Велика Палата зазначила, що обставинами, які входять до предмета доказування та мають бути встановлені судом у межах розгляду справи про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, є не оцінка безпосередньо діянь особи через призму їх суспільної небезпечності та караності, а характер висловлювань інших осіб про відповідні дії чи бездіяльність (зокрема, чи містяться в поширеній інформації відомості про конкретні факти, події, діяння, суб`єктів і час їх вчинення, чи відображено загальне ставлення до діяльності особи у формі оцінки чи критики).
59. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
60. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
61. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
62. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
63. Ураховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки висловлювання відповідача не містять викладення негативних фактів чи фактичних тверджень, а їх контекст дає підстави для висновку про те, що за своїм характером вони є емоційними оціночними судженнями, які мають суб`єктивне підґрунтя і такий висновок відповідає сталій практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
64. Крім того, з урахуванням процесуального статусу відповідача як потерпілого у кримінальному провадженні суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оспорювані позивачкою висловлювання, проголошені у судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження, ґрунтувалися на особистому трактуванні відповідачем інформації, отриманої зі змісту обвинувального акта, та за своїм змістом не містили фактичних тверджень, а відтак не підлягали спростуванню.
65. Крім того, колегія суддів відхиляє доводи заявниці щодо встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів та необґрунтованого відхилення (невирішення) клопотання у формі заперечень щодо долучення та оцінки судом доказів, наданих стороною відповідача, оскільки докази, які заявниця вважає неналежними, не були покладені судами в основу оскаржуваних судових рішень, а відтак наведені доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій за наслідками вирішення спору.
66. Також не заслуговують на увагу посилання касаційної скарги на недослідження зібраних у справі доказів, оскільки заявниця не зазначила, які саме докази не були досліджені судами, а також не вказала, якого висновку могли б дійти суди за результатами належного дослідження та оцінки цих доказів.
67. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
68. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
69. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
70. Ураховуючи, що характер та зміст оспорюваного в судовому порядку висловлювання не свідчить про наявність у останньому негативних фактів чи тверджень про факти щодо позивачки, а з їх контексту вбачається, що вони 
є виключно емоційними оціночними судженнями відповідача, висловленими під час розгляду судом кримінальної справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що такі висловлювання не є твердженнями про факти, а відтак не підлягають спростуванню в судовому порядку, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
71. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
2. Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк