ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2069/26-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Анісімова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр» про визнання протиправним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:

I. РУХ СПРАВИ

1.1. ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» (далі - відповідач 1, ЦОФСО), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 134/26/256/Р від 18 лютого 2026 року.
1.2. Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Анісімова О.В. від 29 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); відповідачу 1 встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
1.3. 4 червня 2026 року від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву.
1.4. Опрацьовуючи матеріали справи, суд встановив, що рішення експертної команди № 134/26/256/Р від 18 лютого 2026 року, скасування якого позивач просить у позовній заяві, було прийнято не відповідачем 1, а експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр» (далі – ОКНП, відповідач 2), яку до участі у справі як відповідача залучено не було, тоді як відповідач 1, реалізуючи власні контрольні повноваження, лише переглянув зазначене рішення за скаргою позивача.
1.5. За таких обставин ухвалою суду від 9 липня 2026 року, постановленою з власної ініціативи на підставі частини п`ятої статті 48 КАС України (з огляду на неможливість, в умовах розгляду справи без виклику учасників, з`ясувати згоду позивача на заміну відповідача), до участі у справі залучено співвідповідачем (відповідачем 2) Обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр»; розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; відповідачу 2 встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
1.6. На виконання зазначеної ухвали 12 серпня 2026 року відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав.
1.7. Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами, оскільки жодною зі сторін клопотання про судовий розгляд справи з повідомленням сторін до суду не подано, а характер спірних правовідносин, предмет доказування та обсяг наявних матеріалів дають змогу повно і всебічно встановити обставини справи без виклику учасників.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

2.1. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що він є особою передпенсійного віку (59 років) та протягом тривалого часу, з 2019 року, мав статус особи з інвалідністю III групи у зв`язку зі стійким розладом функцій серцево-судинної системи, який неодноразово підтверджувався під час планових переоглядів, востаннє – до 1 червня 2026 року на підставі довідки до акта огляду МСЕК № 802106 від 27.05.2024.
2.2. У лютому 2026 року позивач пройшов повторне оцінювання повсякденного функціонування, за результатами якого експертна команда ОКНП «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр» прийняла рішення № 134/26/256/Р від 18.02.2026, яким встановлено підстави для зміни ступеня обмеження життєдіяльності позивача, що призвело до втрати ним третьої групи інвалідності. Скарга позивача на це рішення, подана 17.03.2026, залишена без задоволення рішенням відповідача 1 від 30.03.2026 № 2507/26/207.
2.3. Позивач стверджує, що при прийнятті рішення № 134/26/256/Р проігноровано ряд медичних документів (виписки № СК-170122/0361, № 3693, № 1765, № СК-240221/0862), якими зафіксовано показник «Ризик 4 (дуже високий)» імовірності фатальних серцево-судинних ускладнень та дані про прогресуючу нестабільну стенокардію, а відповідач 1 під час перегляду цього рішення за скаргою даних обставин не усунув та не надав їм жодної правової оцінки.
2.4. Позивач також вказує на суперечливе позначення ступеня обмеження життєдіяльності «0-І ступінь» у медичній документації, яке не було роз`яснено ні первинною експертною командою, ні відповідачем 1 під час розгляду скарги, а також на те, що скаргу розглянуто заочно, без запрошення позивача, без проведення контрольного огляду та без надання йому можливості усунути виявлені сумніви чи надати додаткові пояснення.
2.5. На переконання позивача, оскаржуване рішення прийнято з порушенням принципів адміністративної процедури, визначених статтею 4 Закону України «Про адміністративну процедуру», є формальним, неповним та таким, що не відповідає вимогам щодо мотивувальної частини адміністративного акта (стаття 72 цього Закону), а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Позиція відповідача 1 (ЦОФСО)

2.6. Відповідач 1 позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що скаргу позивача розглянуто в межах повноважень, покладених на нього постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 (далі – Постанова № 1338) та наказом МОЗ України від 03.12.2024 № 2022, заочно, з аналізом медико-експертної справи та даних електронної системи охорони здоров`я, що відповідає пункту 18 Положення про Центр оцінювання функціонального стану особи та пунктам 67-68 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого Постановою № 1338.
2.7. Відповідач 1 посилається на пункт 20 рішення від 30.03.2026 № 2507/26/207, яким встановлено легкий ступінь обмеження життєдіяльності позивача з огляду на нормальні розміри порожнин серця, помірне зниження скоротливої здатності лівого шлуночка (ФВ 48 %), відсутність даних щодо легеневої гіпертензії (ЕхоКС від 14.01.2026), неінформативність ВЕМ-проби від 10.02.2026 щодо стенокардії та відсутність порушень ритму серця.
2.8. Відповідач 1 вважає, що визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності є дискреційним повноваженням спеціалізованого експертного органу, яке не може перебиратися судом, і посилається на сталу практику Верховного Суду (справи № 240/7133/19, № 804/800/16, № 817/820/16, № 810/5009/18, № 200/14695/19-а, № 0540/7965/18-а), відповідно до якої суд не вправі давати оцінку медичному висновку по суті.

Позиція відповідача 2 (ОКНП)

2.9. Заперечуючи проти позову, відповідач 2 зазначає, що діяльність експертних команд регулюється Постановою № 1338, згідно з якою після проведення оцінювання та підписання протоколу в електронній системі охорони здоров`я рішення експертної команди набуває статусу остаточного на рівні первинної ланки; жодна норма чинного законодавства не наділяє ЕКОПФО повноваженнями самостійно здійснювати повторний перегляд, ревізію чи зміну власного рішення за зверненням особи.
2.10. Відповідач 2 вказує, що відповідно до пункту 52 Постанови № 1338 скасування, зміна чи підтвердження рішення експертної команди здійснюється виключно вищим органом - Центром оцінювання функціонального стану особи (відповідачем 1), який під час оскарження рішення експертних команд перевіряє обґрунтованість прийнятих рішень, розглядає медичні документи та проводить оцінювання, за результатами чого приймає рішення про скасування, підтвердження або формування нового рішення. На цій підставі відповідач 2 вважає позовну вимогу незаконною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вихід за межі власних повноважень йому не інкримінується.

III. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

3.1. Судом встановлено, що позивач з 2019 року мав статус особи з інвалідністю III групи у зв`язку зі стійким розладом функцій серцево-судинної системи, який востаннє продовжено до 1 червня 2026 року на підставі довідки до акта огляду МСЕК № 802106 від 27.05.2024.
3.2. У лютому 2026 року позивач пройшов оцінювання повсякденного функціонування в ОКНП «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр», за результатами якого 18 лютого 2026 року експертна команда цього закладу прийняла рішення № 134/26/256/Р про зміну ступеня обмеження життєдіяльності позивача, наслідком чого стала втрата ним третьої групи інвалідності.
3.3. 17 березня 2026 року представник позивача звернулася до відповідача 1 зі скаргою на зазначене рішення, в якій навела конкретні, документально підтверджені доводи щодо наявності показника «Ризик 4» у виписках № 3693, № 1765 та про прогресуючу нестабільну стенокардію (виписка № СК-240221/0862), а також щодо суперечливого позначення «0-І ступінь», з проханням скасувати оскаржене рішення, провести повторне оцінювання позивача та відновити йому третю групу інвалідності.
3.4. Судом встановлено, що скаргу розглянуто заочно, без особистого (очного) огляду позивача та без його повідомлення про дату розгляду скарги. 30 березня 2026 року експертна команда відповідача 1 прийняла рішення № 2507/26/207, яким підтверджено рішення № 134/26/256/Р від 18.02.2026. У мотивувальній частині цього рішення (пункт 20) наведено посилання виключно на дослідження, що підтверджують висновок про легкий ступінь обмеження життєдіяльності (нормальні розміри порожнин серця, ФВ 48 %, відсутність даних за легеневу гіпертензію за ЕхоКС від 14.01.2026, неінформативність ВЕМ-проби від 10.02.2026, відсутність порушень ритму серця за ЕКГ), водночас будь-яке посилання на виписки № СК-170122/0361, № 3693, № 1765 та № СК-240221/0862, а також роз`яснення щодо позначення «0-І ступінь», у ньому відсутні.
3.5. Судом встановлено, що рішення № 134/26/256/Р від 18 лютого 2026 року, скасування якого позивач прямо просить у позовній заяві, прийняте саме експертною командою відповідача 2 (ОКНП), тоді як відповідач 1, реалізуючи надані йому пунктом 52 Постанови № 1338 контрольні повноваження щодо перевірки обґрунтованості рішень експертних команд, за наслідками розгляду скарги позивача це рішення підтвердив, не змінивши та не скасувавши його. Саме рішення відповідача 1 від 30.03.2026 № 2507/26/207 остаточно визначило негативні правові наслідки для позивача за результатами використання ним досудового порядку захисту права, на що прямо вказано і в самій позовній заяві при обчисленні позивачем строку звернення до суду.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

4.1. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
4.2. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
4.3. Частинами першою, четвертою, п`ятою статті 48 КАС України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним; якщо позивач не згоден на таку заміну, суд може залучити цю особу як другого відповідача; під час вирішення питання про залучення співвідповідача суд враховує, зокрема, чи знав або міг знати позивач до подання позову про підставу для залучення такого співвідповідача.
4.4. Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 затверджено Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи. Підпунктом 5 пункту 8 цього Положення на Центр оцінювання функціонального стану особи покладено повноваження, зокрема, перевіряти під час оскарження рішень експертних команд обґрунтованість прийнятих рішень, розглядати медичні документи та проводити оцінювання, за результатами чого приймати рішення про скасування, підтвердження або формування нового рішення (пункт 52 Постанови № 1338). Пунктом 16 Положення визначено, що адміністратори та члени експертних команд діють на принципах об`єктивності, неупередженості та обґрунтованості прийнятих рішень.
4.5. Пунктом 18 Положення про Центр оцінювання функціонального стану особи, затвердженого наказом МОЗ України від 03.12.2024 № 2022, Центру оцінювання надано право розглядати скарги очно, заочно або з використанням засобів телемедицини відповідно до відповідних критеріїв. Пунктом 68 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи визначено, що за результатами розгляду скарги експертна команда Центру оцінювання приймає рішення про підтвердження, скасування оскарженого рішення або формування нового рішення.
4.6. Закон України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-IX (далі – Закон № 2073-IX) поширюється на спірні правовідносини в частині, що не суперечить його принципам, оскільки відповідачі є суб`єктами владних повноважень, а оскаржуване рішення є адміністративним актом обтяжувального (несприятливого) характеру, який погіршує становище позивача.
4.7. Одним з принципів адміністративної процедури є принцип гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні (стаття 17 Закону № 2073-IX), відповідно до якого особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на її право, свободу чи законний інтерес (частина перша); орган зобов`язаний інформувати учасників провадження з питань, що їх стосуються (частина друга); особа має право надавати документи та інші докази, що стосуються обставин справи (частина третя).
4.8. Принцип обґрунтованості адміністративного акта (стаття 8 Закону № 2073-IX) полягає в тому, що обґрунтування акта дозволяє особі зрозуміти, чому він є саме таким, і допомагає вирішити, чи варто використовувати засоби правового захисту.
4.9. Статтею 72 Закону № 2073-IX встановлено, що адміністративний акт обтяжувального характеру повинен містити мотивувальну частину, яка має включати зміст документів, врахованих під час розгляду справи, посилання на докази, на яких ґрунтуються висновки органу, та детальну правову оцінку встановлених обставин; відповідно до частини третьої статті 85 цього Закону, у разі якщо адміністративний акт не містить обов`язкової мотивувальної частини, такий акт підлягає скасуванню.
4.10. Пунктом 4 частини другої статті 87 Закону № 2073-IX визначено, що протиправним є адміністративний акт, який не відповідає принципам адміністративної процедури.
4.11. Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 у справі № 806/526/16 сформулював висновок про те, що суд вправі перевірити законність висновку спеціалізованого експертного органу лише в межах дотримання процедури його прийняття; ця позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 240/7133/19, від 12.06.2020 у справі № 810/5009/18 та від 30.11.2020 у справі № 200/14695/19-а, водночас не виключає перевірки судом повноти та вмотивованості рішення відповідного суб`єкта владних повноважень.
4.12. Критерії обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень визначені Верховним Судом у постанові від 11.09.2023 у справі № 420/14943/21: логічність та структурованість викладення мотивів; пов`язаність мотивів із конкретними нормами права; наявність правової оцінки фактичних обставин справи; відповідність висновків фактичним обставинам; відсутність немотивованих висновків.
4.13. Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
4.14. Принцип захисту законних (легітимних) очікувань та принцип правової визначеності є складовими принципу верховенства права, що випливає з практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішень у справах «Рисовський проти України», «Суханов та Ільченко проти України», «Лелас проти Хорватії». Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) право на вмотивоване рішення не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони, однак це не звільняє орган від обов`язку відповісти на аргументи, що мають вирішальне значення для результату розгляду справи.

V. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Щодо визначення предмета судового контролю та належного відповідача

5.1. Суд враховує, що рішення № 134/26/256/Р від 18.02.2026, скасування якого прямо просить позивач, прийнято експертною командою відповідача 2, тоді як відповідач 1, реалізуючи виключні контрольні повноваження, надані йому пунктом 52 Постанови № 1338 та пунктом 68 Порядку № 1338, за наслідками розгляду скарги позивача це рішення підтвердив рішенням від 30.03.2026 № 2507/26/207, не усунувши виявлені судом надалі недоліки. Позивач у самій позовній заяві визначив саме рішення відповідача 1 від 30.03.2026 як таке, яким він «фактично отримав остаточну відповідь за результатами використання досудового способу захисту свого права», і саме з цієї дати обчислив строк звернення до суду.
5.2. Суд погоджується з доводом відповідача 2 про те, що чинне законодавство не наділяє експертну команду, яка прийняла первинне рішення, повноваженнями самостійно переглядати, ревізувати чи змінювати власне рішення за зверненням особи - такі повноваження віднесені виключно до компетенції відповідача 1. Водночас це не звільняє відповідача 2 від процесуального обов`язку, встановленого частиною другою статті 77 КАС України, довести правомірність та обґрунтованість прийнятого ним рішення № 134/26/256/Р як акта, що є предметом позовної вимоги. Оскільки визначальним для правового становища позивача є те, що механізм виправлення можливих недоліків первинного рішення, покладений законодавцем саме на відповідача 1, під час розгляду скарги позивача реалізований не був, а виявлені судом надалі недоліки обґрунтованості й процедури стосуються обох послідовних рішень - первинного (відповідача 2) та контрольного, яким його підтверджено (відповідача 1), - суд розглядає обґрунтованість обох рішень у їх нерозривному правовому зв`язку, а питання про правові наслідки для кожного з відповідачів вирішує з урахуванням встановленого законом розподілу повноважень між ними.

Щодо меж судового контролю

5.3. Суд враховує сталу практику Верховного Суду, на яку посилається відповідач 1, відповідно до якої надання судом власної оцінки медичному висновку по суті – тобто переоцінка клінічних даних та вирішення того, якому діагностичному критерію надати перевагу, – виходить за межі судового розгляду. Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 806/526/16 (пункт 4.14 цього рішення), це не виключає перевірки судом дотримання процедури прийняття рішення та його вмотивованості. Таким чином, суд не вирішує питання про те, чи відповідає позивач медичним критеріям III групи інвалідності по суті, а перевіряє дотримання відповідачами процедури оцінювання та розгляду скарги, вимог щодо участі особи в провадженні та вмотивованості прийнятих рішень.

Щодо обґрунтованості оскаржуваних рішень

5.4. Застосовуючи критерії обґрунтованості, сформульовані Верховним Судом у справі № 420/14943/21 (пункт 4.15 цього рішення), суд констатує, що ні рішення № 134/26/256/Р від 18.02.2026, ні рішення відповідача 1 від 30.03.2026 № 2507/26/207, яким його підтверджено, цим критеріям не відповідають. Мотивувальна частина рішення від 30.03.2026 (пункт 20) містить посилання виключно на дослідження, які підтверджують висновок про легкий ступінь обмеження життєдіяльності, проте не містить жодного посилання на виписки № СК-170122/0361, № 3693, № 1765 та № СК-240221/0862, якими зафіксовано показник «Ризик 4 (дуже високий)» та дані про прогресуючу нестабільну стенокардію, і не наводить мотивів, з яких ці документи визнано такими, що не мають значення для визначення поточного стану позивача. Жодних відомостей про те, що ці документи були досліджені й оцінені під час прийняття первинного рішення № 134/26/256/Р, матеріали справи також не містять.
5.5. Суд також звертає увагу, що жодне з двох рішень не містить роз`яснення щодо суперечливого позначення ступеня обмеження життєдіяльності «0-І ступінь», на яке позивач прямо вказував у скарзі від 17.03.2026. Залишення без відповіді конкретного, документально підтвердженого доводу, що безпосередньо стосується визначення ступеня обмеження життєдіяльності, суд розцінює як порушення принципу обґрунтованості, закріпленого статтею 8 Закону № 2073-IX.
5.6. Вибіркове мотивування, за якого орган наводить лише ті дані, що підтверджують його висновок, залишаючи без оцінки документи та доводи, що йому суперечать, не дозволяє позивачу зрозуміти дійсні причини прийнятого рішення та позбавляє його можливості ефективно скористатися засобами правового захисту.

Щодо дотримання процедури прийняття рішення та права позивача на участь у провадженні

5.7. Судом встановлено, що особистий (очний) огляд позивача під час розгляду скарги відповідачем 1 не проводився, а скаргу розглянуто заочно виключно за документами, наявними в медико-експертній справі, без повідомлення позивача про дату розгляду та без надання йому можливості надати додаткові пояснення чи документи щодо обставин, на які він прямо посилався у скарзі.
5.8. Суд визнає, що пункт 18 Положення про Центр оцінювання функціонального стану особи прямо не вимагає обов`язкового очного розгляду скарги чи обов`язкового запрошення особи. Утім, Закон № 2073-IX гарантує особі право бути заслуханою адміністративним органом до прийняття акта, який може негативно вплинути на її права (частина перша статті 17), покладає на орган обов`язок інформувати учасника провадження (частина друга статті 17) та надає особі право подавати докази, що стосуються обставин справи (частина третя статті 17). У цій справі позивач у скарзі від 17.03.2026 вже навів конкретні документи, що потребували додаткової оцінки, однак відповідач 1 не скористався наданою йому законом можливістю запросити позивача для отримання додаткових пояснень чи документів, а прийняв рішення виключно на підставі наявних матеріалів, залишивши зазначені доводи без відповіді.
5.9. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач 1 при прийнятті рішення від 30.03.2026 № 2507/26/207 порушив статтю 17 Закону № 2073-IX, не забезпечивши позивачу право бути заслуханим та надати додаткові пояснення і докази до прийняття рішення, яке негативно вплинуло на його права.

Щодо принципу легітимних очікувань

5.10. Суд враховує, що позивач з 2019 року безперервно мав статус особи з інвалідністю III групи, який неодноразово підтверджувався під час планових переоглядів та востаннє був продовжений до 1 червня 2026 року. Таке тривале та стабільне існування відповідного статусу створювало для позивача стан правової визначеності, втручання в який потребувало особливо ретельного та належно мотивованого рішення. Зміна тривалого статусу особи без належного обґрунтування та без забезпечення її права на участь у процедурі перегляду суперечить принципу захисту законних очікувань (пункт 4.17 цього рішення).
5.11. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», відповідно до якої право на вмотивоване рішення не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони, однак не звільняє орган від обов`язку відповісти на аргументи, що мають вирішальне значення для результату розгляду справи. Судом надано оцінку всім ключовим доводам сторін, що мають значення для правильного вирішення спору.
5.12. Оскільки задоволення позову з наведених підстав не є встановленням судом факту наявності чи відсутності у позивача підстав для збереження III групи інвалідності по суті, суд зазначає, що скасування оскаржуваних рішень зумовлює необхідність повторного розгляду відповідачем 1 скарги позивача на рішення відповідача 2 з дотриманням права позивача на участь у провадженні та вимог щодо повноти обґрунтування рішення.

VI. ВИСНОВКИ СУДУ

6.1. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України суд перевіряє, чи прийняте суб`єктом владних повноважень рішення є обґрунтованим та чи прийняте воно з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
6.2. Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України обов`язок доведення правомірності оскаржуваних рішень покладається на відповідачів.
6.3. Судом встановлено, що жоден з відповідачів не довів правомірності рішення № 134/26/256/Р від 18.02.2026 та похідного від нього рішення відповідача 1 від 30.03.2026 № 2507/26/207, оскільки не надано доказів: врахування та оцінки істотних медичних документів, наведених позивачем (виписки з показником «Ризик 4», дані про прогресуючу нестабільну стенокардію); роз`яснення суперечливого позначення «0-І ступінь»; повідомлення позивача про розгляд скарги та надання йому можливості бути заслуханим; наявності повної та вмотивованої правової оцінки встановлених обставин, включно з тими, що суперечать висновку органу.
6.4. Натомість позивачем надано сукупність доказів, яка підтверджує: тривале та стабільне існування статусу особи з інвалідністю III групи; своєчасне звернення зі скаргою з наведенням конкретних, документально підтверджених доводів; відсутність будь-якої відповіді відповідачів на ці доводи в оскаржуваних рішеннях.
6.5. За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення експертної команди відповідача 2 № 134/26/256/Р від 18 лютого 2026 року є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню повністю. 
Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр» про визнання протиправним та скасування рішення, задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр» № 134/26/256/Р від 18 лютого 2026 року.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Повне найменування учасників процесу:

Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
Відповідач 1 – Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» (пров. Феодосія Макаревського, 1-А, м. Дніпро, 49005, ЄДРПОУ 03191673); 
Відповідач 2 – Обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр» (вул. Героїв Майдану, 230, м. Чернівці, 58006, ЄДРПОУ 43334908).

Суддя О.В. Анісімов