КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 367/10789/25 Головуючий у суді І інстанції Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/12631/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 серпня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 травня 2026 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 травня 2026 року заяву повернуто заявнику без розгляду.
Суд першої інстанції керувався тим, що подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову не відповідає вимогам частини другої статті 183 ЦПК України, оскільки заявником не було подано до суду докази направлення копії заяви іншим учасникам справи.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме помилкового застосування вимог статті 183 ЦПК України, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що заява про забезпечення позову є специфічним процесуальним інструментом, спрямованим на негайний захист прав. Вона розглядається судом згідно статті 153 ЦПК України не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Форма і зміст заяви про забезпечення позову, а також порядок її подання визначаються статтями 151 та 152 ЦПК України і не містять вимог щодо необхідності додання до такої заяви доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
Таким чином, судом першої інстанції було помилково застосовано вимоги статті 183 ЦПК України до правовідносин, які регулюються Главою 10 Розділу I ЦПК України, чим фактично обмежив доступ заявника до правосуддя.
Відзив на апеляційну скаргу від заінтересованої особи до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи заяву про забезпечення позову без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що подана заявником заява про забезпечення позову не відповідає вимогам частини другої статті 183 цього Кодексу, оскільки до неї не додано доказів надіслання (надання) її копії з додатками іншим учасниками справи (провадження).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував положення вимог статті 183 ЦПК України.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Водночас потрібно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Глава 10 Розділу I ЦПК України «Забезпечення позову» передбачає можливість звернення до суду із заявою про забезпечення позову, визначає підстави, способи забезпечення позову, вимоги до форми і змісту такої заяви, а також порядок її розгляду судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом
Вимоги до форми та змісту заяви про забезпечення позову визначені статтею 151 ЦПК України. 
Така заява подається у письмовій формі, підписується заявником та повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (частина перша статті 151 ЦПК України).
До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (частина шоста статті 151 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до частини десятої статті 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, а також у разі подання заяви особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
Отже, порядок подання, вимоги до змісту, розгляду та процесуальні наслідки недодержання вимог до заяви про забезпечення позову врегульовані спеціальними нормами Глави 10 Розділу I ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних процесуальних правовідносин положення статті 183 параграфа 2 глави 1 розділу III ЦПК України «Заяви з процесуальних питань», не врахувавши, що зазначена норма регулює порядок подання письмових заяв, клопотань та заперечень з процесуальних питань, а не заяв про забезпечення позову.
Таким чином, вимоги частини другої статті 183 ЦПК України щодо необхідності подання доказів направлення копії заяви іншим учасникам справи не поширюються на заяву про забезпечення позову, оскільки порядок її подання та розгляду визначений спеціальними нормами Глави 10 Розділу I ЦПК України.
Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 січня 2021 року в справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у справі за заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, шляхом зупинення стягнення на підставі судового наказу.
Разом з тим, повертаючи заяву про забезпечення позову без розгляду з підстав ненадання доказів її направлення іншим учасникам справи, суд першої інстанції послався на положення статті 183 ЦПК України.
Однак такі висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки положення статті 183 ЦПК України регулюють порядок подання заяв, клопотань та заперечень з процесуальних питань, тоді як порядок звернення із заявою про забезпечення позову, її зміст, порядок розгляду та процесуальні наслідки визначені спеціальними нормами Глави 10 Розділу І ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої та четвертої статті 183 ЦПК України, які не регулюють спірні процесуальні правовідносини.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, неправильно застосувавши положення статті 183 ЦПК України, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 травня 2026 року скасувати, справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 серпня 2026 року.

Судді: С.А. Голуб

О.В. Борисова

Д.О. Таргоній