Справа № 420/28862/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нарахування переплати за період з 21.12.2024 по 21.12.2024 в сумі 71438,02 грн.;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не стягувати з ОСОБА_1 надміру виплачені кошти за період з 21.12.2024 по 21.12.2024 в сумі 71438,02 грн.
Стислий виклад позиції позивача.
В тексті позовної заяви вказано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком згідно до Закону України від 09.07.2003 №1058- IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Як зазначає представник позивача, при призначенні пенсії позивачу була виплачена грошова допомога, яка не підлягає оподаткування у розмірі їх десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України №1058.
Представник позивача вказує, що в подальшому пенсійну справу переглянули та зазначили, що при первинному призначенні було невірно враховано стаж, як «працівнику охорони здоров`я», внаслідок чого виникла переплата пенсії в сумі 71438,02 грн за період з 21.12.2024 по 21.12.2024.
В подальшому, як вказує представник позивача, листом від 03.07.2025 рекомендовано позивачу звернутись до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо згоди на утримання переплати пенсій або добровільно повернути кошти.
На переконання представника позивача, в оскаржуваному рішенні відповідача обґрунтованих обставин щодо зловживання з боку пенсіонера при зверненні його із заявою про призначення пенсії не наведено та допустимими доказами не підтверджено обізнаність позивача щодо недостовірності даних вказаної довідки, у зв`язку з чим зазначене рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Стислий виклад заперечень відповідача.
Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області проти задоволення позовних вимог заперечує, вказує, що перевіркою долучених до електронної пенсійної справи позивача документів встановлено, що страховий стаж заявниці, який дає право для призначення грошової допомоги складає 15 років 4 місяці 10 днів.
За твердженням представника відповідача, періоди роботи з 17.11.1998 до 31.12.2004, з 01.02.2005 до 30.04.2005, з 30.06.2005 до 15.09.2005 в Державному підприємстві «Український науково-дослідний інститут морської медицини», з 16.09.2005 по 30.09.2019 в ДП «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» підлягають виключенню зі страхового стажу роботи, який дає право для призначення грошової допомоги, у зв`язку з тим, що зазначений заклад не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.
Як вказує представник відповідача, Головним управлінням прийняті рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону 1058 від 25.06.2025 та від 25.07.2025 (на звернення від 18.07.2025 про перегляд рішення від 25.06.2025), за відсутності страхового стажу роботи, який дає право на призначення грошової допомоги - 30 років.
Представник відповідача зазначає, що по о/р НОМЕР_1 виникла переплата пенсії в сумі 71438,02 грн за період з 21.12.2024 до 31.12.2024 (рішення про прийняття суми переплати на облік від 01.07.2025 №2426).
Представник відповідача звертає увагу суду, що станом на теперішній час, надміру виплачену суму пенсійних виплат у розмірі 71438 грн 02 коп., позивачем добровільно не повернуто.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 28.08.2025 суд прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України в електронній формі, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи, витребував у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області копію електронної пенсійної справи ОСОБА_1 .
Ухвалою від 23.07.2026 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення розгляду справи.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Сторонами не заперечується, що при призначенні пенсії позивачу виплачена одноразова грошова допомога у розмірі десяти місячних пенсій у сумі 71438,02 грн, відповідно до розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України від 28.02.2025.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято Рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.06.2025 №155350022741, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.
В обґрунтування прийнятого рішення вказано, що до страхового стажу роботи, який дає право на призначення грошової допомоги не зараховано: 
періоди з 17.11.1998 по 31.12.2004, з 01.02.2005 по 30.04.2005 та 01.07.2005 по 30.09.2019 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 01.09.1988 на посаді лікаря -дерматолога в ДП Українському науково-дослідному інституту медицини транспорту, оскільки зазначений заклад не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 909.
В подальшому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято Рішення про прийняття суми переплати пенсії на облік від 01.07.2025 №2426, відповідно до якого прийнято на облік в липні 2025 року суму переплати пенсії у розмірі 71438,02 грн, у зв`язку з помилково нарахованою грошовою допомогою.
Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області листом від 03.07.2025 повідомило позивача, що при первинному призначенні пенсії невірно враховано страховий стаж, як «працівнику охорони здоров`я», внаслідок чого помилково нараховано грошову допомогу, у зв`язку з чим виникла переплата пенсії в сумі 71438,02 грн та запропоновано надати згоду на утримання переплати пенсії або добровільно внести суму переплати на рахунок Пенсійного фонду України.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення/перерахунок пенсії від 18.07.2025, в якій просила переглянути рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.07.2025, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято Рішення від 25.07.2025 №155350022741, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, згідно поданої 18.07.2025 заяви, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення одноразової грошової допомоги.
В обгрунтування рішення від 25.07.2025 №155350022741 вказано, що до страхового стажу, який визначає право на виплату одноразової грошової допомоги, не враховані періоди роботи з 17.11.1998 по 31.12.2004, з 01.02.2005 по 30.04.2005, з 30.06.2005 по 15.09.2005 в Державному підприємстві «Український науково-дослідний інститут морської медицини», з 16.09.2005 по 30.09.2019 в ДП «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» оскільки вище зазначені підприємства не відноситься до закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, передбачених Переліком 909 та Наказом 385. В статутах підприємств, наданих заявницею, відомості про відношення до закладів охорони здоров`я відсутні.
З трудової книжки ОСОБА_1 від 01.09.1988 серії НОМЕР_3 встановлено, що працювала у періоди:
з 17.11.1998 до 31.12.2004 – у Державному підприємстві «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МОРСЬКОЇ МЕДИЦИНИ» на посаді лікаря-дерматовенеролога;
з 30.06.2005 до 15.09.2005 - у Державному підприємстві «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МОРСЬКОЇ МЕДИЦИНИ» на посаді лікаря-дерматовенеролога;
з 16.09.2005 до 30.09.2019 – у Державному підприємстві «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МЕДИЦИНИ ТРАНСПОРТУ» на посаді лікаря-дерматовенеролога.
Згідно з Довідкою ДП «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МЕДИЦИНИ ТРАНСПОРТУ МІНІСТЕРСТВА ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я УКРАЇНИ» від 16.07.2025 №90/01, ОСОБА_1 працювала з 01.02.2005 до 30.04.2005 у ДП «УКРАЇНСЬКИЙ НДІ МОРСЬКОЇ МЕДИЦИНИ МОЗ УКРАЇНИ» на посаді лікаря-дерматолога.
Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нарахування сум переплати по пенсії, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України регламентовано право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пунктом 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058 визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Кабінет Міністрів України постановою від 23.11.2011 №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV (далі - Порядок № 1191).
Відповідно до пункту 2 Порядку №1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993р №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі - Перелік №909).
Так, на момент виходу на пенсію позивач працювала на посаді лікаря-дерматовенеролога.
Переліком №909 визначено, що до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад відносяться, зокрема, лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри на посадах лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
Частиною5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2019 по справі №466/5637/17 дійшов висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується із наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також не отримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058 будь - якого іншого виду пенсії.
Судом встановлено, що відповідач, перевіряючи прийняте рішення про призначення пенсії та виплату одноразової грошової допомоги у розмір 10 місячних пенсій, встановив наявність страхового стажу 15 років 4 місяці 10 днів, та не зарахував стаж для отримання допомоги періоду з 17.11.1998 до 31.12.2004, з 01.02.2005 до 30.04.2005, з 30.06.2005 до 15.09.2005, з 16.09.2005 до 30.09.2019. При цьому відповідачем не заперечувалась праця позивача на посаді лікаря в ДП «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МОРСЬКОЇ МЕДИЦИНИ» та ДП «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МЕДИЦИНИ ТРАНСПОРТУ», проте заперечувалось, що вказані установи можливо віднести до Переліку №909, що виключає призначення грошової допомоги.
Страховий стаж позивача на посаді судового лікаря в з 17.11.1998 до 31.12.2004, з з 30.06.2005 до 15.09.2005, з 16.09.2005 до 30.09.2019 підтверджується записами її трудової книжки від 01.09.1988 серії НОМЕР_3 , яка відповідно до 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи.
Стаж роботи з 01.02.2005 до 30.04.2005 підтверджується довідкою ДП «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ МЕДИЦИНИ ТРАНСПОРТУ МІНІСТЕРСТВА ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я УКРАЇНИ» від 16.07.2025 №90/01.
Суд зазначає, що у Переліку №909 у розділі « 2. Охорона здоров`я» містяться, зокрема, лікарняні заклади.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №2801-ХІІ, заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації.
Закон №2801-ХІІ не містить поняття лікарняний заклад, а надає визначення терміну заклад охорони здоров`я.
Між тим, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385 затверджений Перелік закладів охорони здоров`я (далі – Перелік №385).
Відповідно до п.10 Переліку №385, лікувально-профілактичні заклади (лікарні, пологові будинки та інші), що входять до складу медичних науково-дослідних закладів або підпорядковані медичним науково-дослідним закладам, називаються клініками.
Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що незважаючи на те, що в Переліку закладів охорони здоров`я відсутня безпосередньо назва закладів, в яких працювала позивач, вказані установи по суті були лікарськими закладами (клініками), які входять до Переліку №385.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року по справі №585/1498/17 дійшов правового висновку, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а і з посадою, яку обіймає працівник. Позбавлення позивача права на пенсію у даному випадку є таким, що порушує її конституційні права на соціальний захист, гарантовані державною.
Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.
Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні в від 22 травня 2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.
З урахуванням вищенаведеного суд доходить висновку, що стаж набутий позивачем у періоди з 17.11.1998 до 31.12.2004, з 01.02.2005 до 30.04.2005, з 30.06.2005 до 15.09.2005 та з 16.09.2005 до 30.09.2019 є стажем, який визначає право на виплату одноразової грошової допомоги.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідачем зараховано по стажу, який визначає право на виплату одноразової грошової допомоги 15 років 4 місяці 10 днів, загальний стаж позивача, який надає право на виплату одноразової грошової допомоги становить 35 років 11 місяців 13 днів.
Згідно з п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Отже, суд доходить висновку, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.06.2025 №155350022741, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.
Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про прийняття суми переплати пенсії на облік від 01.07.2025 №2426, яке прийнято на підставі рішення від 25.06.2025 №155350022741, є протиправним та підлягає скасуванню.
З урахуванням наведеного, суд також вважає, що рішення від 25.06.2025 №155350022741 також є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, розглядаючи питання правомірності прийняття на обліку суми переплати пенсії, суд вказує, що Порядок утримання (стягнення) надміру виплачених сум пенсій визначений статтею 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-ІV) та статтею 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ)
Відповідно до статті 50 Закону №1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Статтею 103 Закону №1788-ХІІ визначено, що суми пенсії, над міру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.
Отже, обов`язковою умовою стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера.
Крім того, механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, визначено Порядком повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 21.03.2003 №6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2014 №25-3) (далі - Порядок №6-4).
Пунктами 3 та 4 Порядку №6-4 встановлено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.
У разі припинення виплати пенсії відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» решта переплати пенсії, що стягувалася за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, або суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку.
Вказаними нормами передбачено обов`язок позивача повідомляти відповідача про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, за невиконання якого передбачено відповідальність.
Виходячи зі змісту зазначених норм, сума пенсії, яка надміру виплачена, повертається пенсіонером або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку лише у двох випадках: коли вона виплачена внаслідок зловживань з боку пенсіонера або у разі подання страхувальником недостовірних відомостей.
Отже, законодавством України визначаються дві самостійні підстави для відшкодування зайво сплаченої пенсії, кожна з яких визначає суб`єкта, на якого покладається такий обов`язок в залежності від того, хто із цих суб`єктів вчинив відповідні дії, що призвели до такої зайвої сплати. У випадку зловживань з боку пенсіонера - обов`язок відшкодування може бути покладений на нього, а у випадку подання недостовірних відомостей страхувальником - обов`язок відшкодування зайвих виплат покладається на страхувальника.
Відповідальність може бути покладена на пенсіонера на підставі частини 1 статті 103 Закону №1788 виключно в наслідок зловживання з боку такої особи, яке може полягати, зокрема, в поданні ним документів з явно неправильними відомостями. Тобто, умовою є свідомі, активні та навмисні дії з боку пенсіонера, які призвели до надмірної виплати йому пенсії.
Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним.
Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має встановити факт переплати пенсії у зв`язку із поданням недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї вини нараховано суми соціальних виплат у розмірі, що суперечить вимогам Закону.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №489/205/16-а, від 03.10.2019 у справі №487/3380/16-а, від 11.02.2020 у справі №761/41107/16-а, від 18.08.2020 у справі №638/10460/17, від 22.04.2021 у справі №688/742/17.
Всупереч вимогам ч.1 статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в рішенні про прийняття суми переплати пенсії на облік від 01.07.2025 №2426 Пенсійним органом не зазначено які зловживання з боку позивача, як пенсіонера або подання яких недостовірних даних страхувальником призвели до надміру виплати пенсії.
Суд встановив, що при призначенні пенсії позивачу виплачена одноразова грошова допомога у розмірі десяти місячних пенсій у сумі 71438,02 грн, відповідно до розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України від 28.02.2025, на підставі наданих позивачем документів.
Проте, в подальшому, як вказує представник відповідача у відзиві на позовну заяву, перевіркою долучених до електронної пенсійної справи позивача документів встановлено, що страховий стаж заявниці, який дає право для призначення грошової допомоги складає 15 років 4 місяці 10 днів. Періоди роботи з 17.11.1998 по 31.12.2004, з 01.02.2005 по 30.04.2005, з 30.06.2005 по 15.09.2005 в Державному підприємстві «Український науково-дослідний інститут морської медицини», з 16.09.2005 по 30.09.2019 в ДП «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» підлягають виключенню зі страхового стажу роботи, який дає право для призначення грошової допомоги, у зв`язку з тим, що зазначений заклад не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.
Про наявність будь-яких зауважень до наданих позивачем документів, інформації щодо зловживання з боку позивача при призначенні/перерахунку пенсії або подання ним недостовірних відомостей, відповідач суду не повідомив, доказів на підтвердження цього також не надав.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» у теорії права та на практиці.
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
Адміністративний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, і не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, та вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.
Суд зазначає, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав і забезпечення їхньої примусової реалізації, не відповідає положенням Конвенції та, відповідно, завданню адміністративного судочинства.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»
«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»
Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки в межах даних спірних правовідносин права позивача порушені саме прийняттям Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішення від 25.06.2025 №155350022741 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та рішення про прийняття суми переплати пенсії на облік від 01.07.2025 №2426, суд, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом виходу за межі позовних вимог:
визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 25.06.2025 №155350022741 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про прийняття суми переплати пенсії на облік від 01.07.2025 №2426.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню шляхом виходу за межі позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 969,00 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, наявні підстави для стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.
Що стосується надмірно сплаченого судового збору у розмірі 0,04 грн, він підлягає поверненню позивачу у порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 9, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська обл., 65012, код ЄДРПОУ 20987385) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 25.06.2025 №155350022741 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про прийняття суми переплати пенсії на облік від 01.07.2025 №2426.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дмитро БАБЕНКО