Справа № 343/2452/24 
Провадження № 22-ц/4808/1599/26 
№ 22-ц/4808/1719/26 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А, Баркова В.М.,
секретар Кузів А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Креховецької Надії Миколаївни на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2026 року та на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про зміну розміру аліментів, звільнення від сплати аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, звільнення від сплати аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Долинського районного суд Івано-Франківської області від 20.02.2024 розірвано У шлюбі народилось троє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заочним рішенням Долинського районного суду Іван-Франківської області від 11.01.2022 стягнуто з позивача аліменти на користь відповідачки на неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень на кожну дитину щомісячно та збільшено їх розмір на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2022 до 4500,00 гривень на кожну дитину щомісячно. Після досягнення старшим сином ОСОБА_6 повноліття, відповідачка звернулась до суду про стягнення на нього аліментів, оскільки син продовжує навчатись. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05.06.2024 стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 8000,00 гривень щомісячно. Стягнення аліментів ухвалено розпочато з 02 травня 2024 року і до закінчення сином навчання до лютого 2026 року, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.
Після розлучення позивач іншої сім`ї не створював. На даний час проживає в Республіці Польща, де працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю Командитному товаристві «Будівельна фірма Екоінбуд» до 30.01.2023, на даний час не має постійного місця роботи та живе за рахунок тимчасових підробітків. 
Його матеріальне становище значно погіршилось та є нестабільним, а тому він не має можливості сплачувати аліменти на повнолітню дитину в розмірі 8000,00 грн, що є значно вищим за мінімальний розмір аліментів на утримання дитини відповідного віку.
Просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього згідно рішення Долинського районного суду, Івано-Франківської області від 05.06.2024 на користь ОСОБА_1 на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі з 8000 грн до 2000 грн щомісячно з дня набрання рішенням суду законної сили і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, стягнути судові витрати.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.
Позовна заява з врахуванням збільшених позовних вимог мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Долинського районного суд Івано-Франківської області від 20.02.2024 розірвано У шлюбі народилось троє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заочним рішенням Долинського районного суду Іван-Франківської області від 11.01.2022 стягнуто з позивача аліменти на користь відповідачки на неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень на кожну дитину щомісячно та збільшено їх розмір на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2022 до 4500,00 гривень на кожну дитину щомісячно. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05.06.2024 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 8000,00 гривень щомісячно. На час звернення до суду припинено сплату аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у зв`язку із завершенням ним навчання, що призвело до зменшення обсягу аліментного навантаження на відповідача. Відбулося суттєве покращення матеріального становища відповідача, оскільки він більше не несе витрат на утримання однієї дитини. З 1 січня 2026 року значно зросла мінімальна заробітна плата в Республіці Польща, де фактично проживає та працює відповідач, що ним не заперечується. Загальновідомим фактом є те, що з 1.01.2026 мінімальна заробітна плата є 4806 злотих. Відтак, відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 01.05.2026, 1 польський злотий становить 12,0784 грн, а мінімальна заробітна плата у розмірі 4806 злотих еквівалентна 58 048,79 грн; 1/4 частина такого доходу становить 14 512,20 грн, що є мінімально можливим рівнем участі відповідача у забезпеченні потреб дитини навіть за умови отримання ним лише мінімальної заробітної плати. При цьому фактичні витрати на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 не зменшилися, а навпаки - зросли у зв`язку з інфляційними процесами, подорожчанням товарів та послуг, а також витратами на навчання та розвиток дитини.
Просила збільшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2022 року з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 4500 грн до НОМЕР_1 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» до повноліття дитини
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31.12.2024, прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, або звільнення віл сплати аліментів, об`єднано в одне провадження. 
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2026 року провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, або звільнення від сплати аліментів закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовлено.
Судові витрати за первісним позовом вирішено покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_2 .
Судові витрати за зустрічним позовом компенсувати за рахунок держави.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Креховецької Н.М. про ухвалення додаткового рішення.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Креховецька Н.М. безпосередньо до апеляційного суду подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2026 року скасувати в частині відмови в задоволенні її позову та задовольнити її позовні вимоги в повному розмірі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у справах про зміну розміру аліментів платник аліментів зобов`язаний довести свою неспроможність їх сплачувати. Однак суд першої фактично поклав на позивачку обов`язок довести доходи відповідача та звів предмет доказування до доведення офіційного доходу відповідача. Оскаржуване рішення суду містить взаємовиключні висновки, оскільки суд встановив значну заборгованість відповідача (понад 90 000 грн), невиконання додаткових витрат (57 120 грн) і водночас зробив висновок, що відсутнє покращення матеріального становища відповідача. Такий висновок є логічно суперечливим, оскільки суд не дослідив причини виникнення заборгованості; чи є вона наслідком недобросовісної поведінки; чи пов`язана вона з реальним фінансовим станом відповідача. 
Суд не врахував дохід відповідача, який не підтверджений документально, але сам факт перебування його в Польщі має слугувати орієнтиром платоспроможності. 
Суд першої інстанції при ухваленні рішення повністю проігнорував, що витрати на дитину зросли; наявні медичні витрати, оскільки дитина хворіє хронічним захворюванням псоріазом, а також має захворювання жовчного міхура та стоматологічні проблеми.
Встановивши, що дитина проживає з матір`ю й усі всі витрати на неї несе мати, не врахував, що дохід матері мінімальний та не достатній для задоволення усіх потреб дитини.
Суд встановив ключові обставини, які безпосередньо свідчать про наявність підстав для збільшення розміру аліментів, а саме припинення двох аліментних зобов`язань відповідача; об`єктивне зменшення його фінансового навантаження; наявність значної заборгованості зі сплати аліментів та невиконання додаткових витрат; системні витрати на лікування дитини, зумовлені хронічними захворюваннями; погіршення стану здоров`я матері та обмеженість її фінансових можливостей; фактичне покладення утримання дитини виключно на матір.
Відтак, суд встановив факт зменшення фінансового навантаження на відповідача, який перестав виплачувати аліменти на іншу дитину, але зробив висновок, про відсутність підстав для збільшення аліментів на другу дитину, яка потребує утримання. 
Такі висновки суду є суперечливими і неправильними. 

Представник ОСОБА_1 - адвокат Креховецька Н.М. також оскаржила ухвалу суду від 10 липня 2026 року.
Апеляційна скарга на ухвалу суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції постановив судові витрати за первісним позовом покласти на ОСОБА_2 , при цьому в оскаржуваній ухвалі відмовив у стягненні витрат на правову допомогу з позивача. Вимога повторно доводити правову підставу покладення витрат, усупереч прямому змісту основного рішення є необґрунтовано та несумісною з принципом юридичної визначеності. 
При цьому, відмова у зустрічному позові могла бути підставою для відшкодування витрат, пов`язаних виключно з пред`явленням та підтриманням зустрічних вимог. ОСОБА_1 заявляє вимоги на вирішення питання про витрати, понесені нею як відповідачкою за первісним позовом, тим більше що основним рішенням ці витрати вже покладено на первісного позивача. Наявність у детальному описі послуг, пов`язаних із зустрічним позовом, не була підставою для повної відмови. Суд першої інстанції фактично визнав, що заявлений розмір витрат охоплював як послуги щодо первісного позову, так і послуги щодо зустрічного позову. У такому разі суд мав оцінити кожну позицію детального опису та визначити які послуги пов`язані виключно із захистом від первісного позову; які послуги стосуються виключно зустрічного позову; які послуги мали спільний характер і були необхідними для розгляду обох взаємопов`язаних вимог; яка частина фіксованого гонорару є реальною, необхідною, розумною і співмірною саме щодо первісного позову. У зустрічній позовній заяві було зазначено, що попередній орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становитиме 7 000 грн. Отже, інша сторона була завчасно повідомлена про намір ОСОБА_1 заявляти витрати на правову допомогу. Справа розглядалася понад півтора року, стосувалася аліментного забезпечення дітей, включала первісний та зустрічний позов, значний обсяг письмових доказів, численні процесуальні документи й судові засідання. За таких обставин саме по собі твердження, що 17000 грн становить майже два розміри мінімальної заробітної плати, не доводить неспівмірності гонорару. До заяви про ухвалення додаткового рішення було долучено договір про надання правової допомоги, додаткову угоду, платіжні документи та детальний опис наданих послуг.
Відповідно до договору та додаткової угоди сторони погодили фіксовану вартість окремих видів правничої допомоги. Загальна вартість фактично наданої у суді першої інстанції правничої допомоги відповідно до детального опису становить 17 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Креховецька Н.М. доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити подану апеляційну скаргу. 

Позивач ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник ОСОБА_2 – адвокат Кос Т.В. надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_9 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.т.1 а.с.67-69).

4.11.2022, яке набрало законної сили, в справі №343/1623/22 ухвалено: збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання неповнолітніх синів: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2022 року в твердій грошовій сумі в розмірі по 3 000,00 грн на кожну дитину щомісячно, на стягнення їх в розмірі по 4 500,00 грн на кожну дитину щомісячно, які стягувати з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття. (т.1 а.с.11-13)
У мотивувальній частині зазначеного рішення зазначено, що з рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області по справі № 343/2252/21 від 11.01.2022 року вбачається, що з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання їх неповнолітніх синів: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 3 000,00 грн на кожну дитину щомісячно.
У відповідності до наданого позивачкою додатку до трудового договору, перекладеного з польської мови на українську, відповідач офіційно працевлаштований в Товаристві з обмеженою відповідальністю Командитному товаристві «Будівельна фірма EKOINBUD», що знаходиться м.Гданськ Республіка Польща, на посаді помічника на будівництві та отримує заробітну плату в розмірі 4 273 злотих.
При цьому, станом на час розгляду справи про стягнення аліментів відповідач працював на тому ж підприємстві, однак, його заробітна плата становила 2 600 злотих, що підтверджується додатком до трудового договору, перекладеним з польської мови на українську.
Таким чином судом встановлено, що у відповідача покращився матеріальний стан, оскільки суттєво зросла його заробітна плата. 
Крім того, судом встановлено, що з часу присудження аліментів, які були визначені в твердій грошовій сумі, через значні інфляційні процеси в Україні, викликані збройною агресією російської федерації, підвищилася вартість життя, в зв`язку з чим 3 000,00 грн аліментів, що стягуються з відповідача на кожну дитину, є майже рівнозначними прожитковому мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років та не можуть забезпечити належний рівень матеріального утримання неповнолітніх дітей.
Одночасно суд також враховував, що відповідач є здоровим, працевлаштований за кордоном, де отримує стабільну заробітну плату та інших утриманців не має.
Суд позов ОСОБА_1 задовольнив частково та збільшив розмір аліментів, що стягуються на її користь з відповідача на утримання неповнолітніх синів: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2022 року в твердій грошовій сумі в розмірі по 3 000,00 грн на кожну дитину щомісячно, до розміру по 4 500,00 грн на кожну дитину щомісячно, з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття. (т.1 а.с. 12)
Заочним рішенням Долинського районного суду ІваноїФранківської області від 05.06.2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто на утримання сина ОСОБА_3 аліменти по 8000 грн щомісячно до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років. (т.1 а.с.72)
Оскарженим рішенням суд закрив провадження в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у зв`язку із закінченням повнолітньою дитиною навчання. Рішення в цій частині ніким не оскаржується. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності безсумнівно підтверджували істотне покращення матеріального становища ОСОБА_2 , матеріали справи не містять, тобто вимоги не доведені. Щодо посилань ОСОБА_1 на інфляційні процеси, суд зазначає, що інфляція є загальноекономічним явищем і сама по собі не підтверджує зміну матеріального становища конкретної особи. Зростання цін впливає на рівень життя населення загалом, однак не свідчить автоматично про збільшення або зменшення доходів платника аліментів, оскільки для цього необхідні індивідуальні докази щодо його доходів, майна, зайнятості та фактичної платоспроможності. Крім того, сам по собі факт припинення одного з аліментних зобов`язань не може автоматично розцінюватися як безумовна та достатня підстава для висновку про істотне покращення матеріального становища платника аліментів у розумінні ст. 192 Сімейного кодексу України. Зазначена норма вимагає встановлення саме реальних, істотних і стабільних змін у матеріальному становищі особи, які мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів переглядає справу тільки в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, і погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Ч.2 ст. 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до норм ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Ст. 192 даного Кодексу встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини чи інший її законний представник, з яким проживає дитина, може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. ( статті 181, 192 СК України).

Суд першої інстанції встановив, що заочним рішенням Долинського районного суду Івано–Франківської області від 04.11.2022 року, ухваленим в результаті розгляду позову ОСОБА_1 , збільшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання трьох неповнолітніх синів до 4500 грн на кожного, у тому числі на утримання сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд прийняв до уваги, що цим рішенням встановлено було факт роботи відповідача ОСОБА_2 в Польщі. На час розгляду справи №343/1623/22 за позовом ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів суд прийшов до висновку про покращення матеріального стан у відповідача, і задовольнив позов, змінивши розмір аліментів з 3000 грн на кожну дитину до 4500 грн. 
Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів з 4500 грн до 14500 грн, суд зазначив, що позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували фактичний розмір доходів відповідача на час розгляду справи, його офіційне працевлаштування, розмір отримуваної ним заробітної плати, наявність стабільного доходу чи інші обставини, які б свідчили про істотне покращення його матеріального становища.
Так, з довідки про працю, перекладеної з польської мови на українську (т.1 а.с.21 -22), вбачається, що ОСОБА_2 був працевлаштований в Товаристві з обмеженою відповідальністю Командитному товаристві «Будівельна фірма EKOINBUD», що знаходиться м.Гданськ Республіка Польща з 15.05.2017 до 20.01.2023. Трудові відносини припинилися в результаті розірвання договору за згодою сторін (ст.30 §1 п.1 Трудового кодексу).
Тому суд прийшов до висновку, що на момент розгляду даного спору ОСОБА_2 не працевлаштований, і обставини, встановлені судовими рішеннями у попередніх справах щодо його офіційного працевлаштування та отримання стабільного доходу в Республіці Польща, не можуть автоматично свідчити про наявність у нього аналогічного рівня доходу. 
Суд першої інстанції акцентував, що саме наявність офіційного працевлаштування та стабільного доходу позивача-відповідача була однією із підстав для збільшення розміру аліментів рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2022 у справі №343/1623/22.
Неможливо не погодитися із висновками суду про те, що саме по собі посилання сторони на загальновідомі відомості щодо збільшення мінімальної заробітної плати у Республіці Польща не є належним та достатнім доказом фактичного доходу відповідача, оскільки такі відомості носять загальний абстрактний характер і не підтверджують ані факту офіційного працевлаштування відповідача, ані розміру його реальних, фактично отримуваних доходів, а також не свідчать про регулярність чи стабільність таких доходів.
Позиція ОСОБА_1 стосовно того, що припинення сплати аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_7 у зв`язку із завершенням ним навчання є підставою для зменшення загального аліментного навантаження на ОСОБА_2 , і призвело до покращення його матеріального становища, не можу слугувати беззаперечною підставою для задоволення позову. 
Суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт припинення одного з аліментних зобов`язань не може автоматично розцінюватися як безумовна та достатня підстава для висновку про істотне покращення матеріального становища платника аліментів у розумінні ст. 192 Сімейного кодексу України. Зазначена норма вимагає встановлення саме реальних, істотних і стабільних змін у матеріальному становищі особи, які мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Для вирішення питання про збільшення розміру аліментів суд зобов`язаний встановити фактичне покращення майнового стану платника аліментів, що може проявлятися у збільшенні доходів, отриманні додаткових джерел прибутку, набутті майна, зміні умов зайнятості або інших обставинах, які об`єктивно свідчать про підвищення його платоспроможності та фінансової спроможності виконувати обов`язок утримання дитини у більшому обсязі.
Разом із тим, з матеріалів справи встановлено, що у ОСОБА_2 наявна значна заборгованість зі сплати аліментів.
Так, згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом №343/975/24, виданим 16.07.2024 Долинським районним судом Івано-Франківської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість станом на 01.05.2026 становить 37627,74 грн (т.3 а.с.42).
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом №343/1623/22, виданим Долинським районним судом Івано-Франківської області, заборгованість станом на 01.05.2026 становить 6 192,80 грн (т.3 а.с.43).
Також на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №343/1979/24, виданого 28.05.2025 Долинським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання синів ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у розмірі 57 120,88 грн.
Згідно з інформацією органу державної виконавчої служби, заборгованість за цим виконавчим документом боржником не погашена та станом на час розгляду справи становить 57 120,88 грн (т.3 а.с.44).
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про наявність у ОСОБА_2 значного обсягу невиконаних та прострочених фінансових зобов`язань, пов`язаних із утриманням дітей, що на думку суду першої інстанції об`єктивно не узгоджується з доводами ОСОБА_1 про істотне покращення його матеріального становища.
При цьому суд зазначав, що наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для звільнення особи від виконання обов`язку щодо утримання дитини, однак у сукупності з іншими встановленими судом обставинами, зокрема відсутністю належних та допустимих доказів офіційного працевлаштування, стабільного доходу та реальної платоспроможності відповідача, свідчить про недоведеність факту істотного покращення його матеріального становища.
Однак належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності безсумнівно підтверджували істотне покращення матеріального становища ОСОБА_2 , позивачкою не надано. З доказів, наданих ОСОБА_1 суду першої інстанції стосовно матеріального стану ОСОБА_2 , об`єктивно неможливо встановити обставини, на які вона посилається в обгрунтування тверджень про покращення його фінансового стану (т.1 а.с.112), крім того, такі матеріали суперечать офіційним державним відомостям про статус ОСОБА_2 як безробітного (т.1 а.с.2-23). На підтвердження хворобливого стану здоров`я дитини позивачка долучила фото (т.2 а.с.71-77), без будь-яких обґрунтувань витрат на дитину у зв`язку із медичними призначеннями, лікуванням, аналогічно не доведені твердження позивачки про зміну її власного матеріального стану у зв`язку із погіршенням здоров`я. 
Отже, як зазначалося вище, розмір аліментів може бути змінено у разі зміни матеріального або сімейного стану платника чи одержувача аліментів, а також в інших випадках, передбачених законом. Водночас така зміна підлягає доведенню належними та допустимими доказами, які підтверджують реальне істотне покращення або погіршення матеріального становища сторін.
А загальні економічні чинники, зокрема інфляційні процеси, без підтвердження конкретних змін у майновому чи доходному стані особи не є самостійною та достатньою підставою для зміни розміру аліментів у розумінні статті 192 СК України.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Перевіривши справу, колегія суддів погоджується, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами необхідних умов для застосування положень статті 192 СК України щодо збільшення розміру аліментів, тому висновок суду першої інстанції є правильним, таким, що ґрунтується на обставинах справи і відповідає вимогам закону. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із висновками суду, які є повними і об`єктивними, такими що випливають виключно з обставин справи і наданих сторонами доказів. Посилання на те, що суд не прийняв до уваги збільшення витрат на утримання дитини, пов`язані із її хворобою, хворобами позивачки, не підтверджені належними допустимими доказами, які б суд мав можливість оцінити за правилами ст..ст. 81, 89 ЦПК України. Отже, думка апелянтки стосовно того, що суд нібито встановив факти росту її витрат на утримання дитини і погіршення її стану здоров`я, але безпідставно відмовив у задоволенні позову, ґрунтується на її власній позиції, нічим об`єктивно не підтвердженій. 
З тих же мотивів колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд мав беззаперечно прийняти факт припинення обов`язку відповідача виплачувати аліменти двом старшим дітям як ознаку покращення його матеріального стану, оскільки як вже зазначалося вище, для зміни розміру аліментів необхідно встановити підстави, визначені статтею 192 СК України, які мають бути належно доведеними. Разом з тим відповідач за її позовом спростував вимоги, надавши докази свого матеріального стану. 
Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , і судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на про відмову у ухваленні додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного. 

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2026 року провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовлено.
Судові витрати за первісним позовом залишені за ОСОБА_2 ..
Судові витрати за зустрічним позовом вирішено компенсувати за рахунок держави.
14.06.2026 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 звернулася до суду першої інстанції із заявою про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 17000 грн..
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Суд першої інстанції виходив з того, що адвокатом Креховецькою Н.М. не доведено існування передбачених частиною п`ятою статті 142 ЦПК України умов для компенсації витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом первісного позову, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем необґрунтованих дій, які стали б підставою для покладення на нього таких витрат. Разом з тим значна частина заявлених до відшкодування витрат пов`язана із підготовкою та підтриманням зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, у задоволенні якого рішенням суду від 08 червня 2026 року відмовлено. Відтак, відшкодуванню такі витрати за надання правових послуг в межах зустрічного позову не підлягають. 
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.
У випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Проте саме собою пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Тобто для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, він повинен довести, що позовна заява була подана внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, дії позивача, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою її обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.
Отже, саме собою закриття провадження у справі не є необґрунтованими діями позивача.
Таким чином, для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Із системного аналізу частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 148/312/16-ц, від 14 січня 2021 року в справі № 521/3011/18.
У цій справі не постановлено ухвали про визнання дій ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України.
Крім того, з рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2026 року в частині закриття провадження випливає, що ознак зловживання ОСОБА_2 процесуальними правами, необґрунтованих дій стосовно відповідачки за первісним позовом не встановлено.
Рішення в цій частині і з таких підстав ОСОБА_1 не оскаржувала. 
Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував тієї обставини, що позивач певний час підтримував безпредметний позов, а саме з лютого 2026 року, коли припинився його обов`язок сплачувати аліменти, і до моменту ухвалення рішення, колегія суддів не приймає і не надає їм оцінки. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд фактично визнав, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу охоплював як послуги щодо первісного позову, такі і роботу адвоката в зустрічному позові, але не оцінив кожну позицію окремо, не мають значення, оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу на підставі правильного застосування ч.ч.5 ст.142, ч.ч.1, 9 ст. 141 ЦПК України. 
З огляду на викладене, на конкретні доводи заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 обов`язку відшкодувати ОСОБА_1 такі витрати. 
Такий висновок суду цілком відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі №757/54659/21-ц. 
Оскаржуючи ухвалу суду, представник посилається на те, що суд в рішенні по суті спору при вирішенні питання про закриття провадження за первісним позовом поклав судові витрати на позивача ОСОБА_2 , що на думку апелянтки свідчить по те, що він зобов`язаний відшкодувати витрати відповідачці на правничу допомогу. Однак суд першої інстанції в ухвалі від 10 липня 2026 року фактично знову вирішував це питання, змінивши тим самим зміст рішення у справі, безпідставно поклав на сторону повторно доводити обставини реалізації права на правничу допомогу під час розгляду справи. 
Разом з тим така думка є хибною з огляду на те, що в оскарженому рішенні суд не проводив розподіл всіх судових витрат детально, зазначивши, що судові витрати вирішуються у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України і не покладав на ОСОБА_2 обов`язку відшкодування витрат на правничу допомогу відповідачці за первісним позовом. Саме це дало представнику ОСОБА_1 можливість і право звернутися до суду із заявою в порядку статті 270 ЦПК України про ухвалення додаткового рішення, і під час вирішення цього питання суд правомірно аналізував надані докази з урахуванням відповідних норм процесуального права, які вимагають оцінки обґрунтування і доведення таких витрат. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Креховецької Надії Миколаївни залишити без задоволення. 
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2026 року та ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2026 року. 

Судді Є.Є. Мальцева
В.А.Девляшевський
В.М.Барков