ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 752/6756/23

провадження № 61-5128св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Державний науково-контрольний інститут біотехнологій і штамів мікроорганізмів,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Стригуновим Олександром Миколайовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів 
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 червня 2022 року він працював у Державному науково-контрольному інституті біотехнологій і штамів мікроорганізмів на посаді заступника директора з наукової роботи.
Наказом відповідача від 06 березня 2023 року № 48-к/тр його було звільнено з посади заступника директора з наукової роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.
Позивач вважав спірний наказ незаконним, виданим з порушенням вимог трудового законодавства. Дії керівника відповідача, що передували його прийняттю, на його думку мали на меті створення для окремих робітників, у тому числі для нього, умов, пов`язаних з неможливістю подальшої роботи.
Стверджував, що відсутність конкретних підстав звільнення у наказі ставить його у стан правової невизначеності, оскільки його зміст не дозволяє встановити дійсні причини розірвання з ним трудового договору.
Крім того, відповідачем проігноровано вимогу частини шостої статті 49-2 КЗпП України щодо проведення консультацій з первинною профспілковою організацією за місяць до того, як приймати рішення про упорядкування структури, або, відповідач мав намір перевести всіх працівників до новоутворених структурних підрозділів, але його не реалізував.
У порушення вимог законодавства відповідачем не було запропоновано йому всі вільні вакансії, які за функціональними обов`язками є аналогічними із займаною ним посадою. При цьому не були враховані положення, закріплені у частині першій статті 42 КЗпП України, які визначають, що працівники з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці мають переважне право на продовження роботи в установі при скороченні її штату або чисельності.
Стверджував, що до нової структури відповідачем переведено значну кількість працівників і рішення про їх переведення приймав на власний розсуд, без проведення заходів щодо оцінювання професійної підготовки та професійних компетентностей таких посадовців.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним і скасувати наказ Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів від 06 березня 2023 року № 48-к/тр про звільнення його з посади заступника директора з наукової роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити його на попередній або аналогічній посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня 2023 року до дня поновлення на роботі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 
2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1  є недоведеними. Роботодавцем здійснені всі передбачені законом та внутрішніми наказами відповідача заходи з метою ознайомлення ОСОБА_1 із кадровими документами і підстав покладати на відповідача ризики недобросовісної поведінки позивача, яка полягає у запереченні отримання ним через електронну пошту чи Інтернет-месенджер кадрових документів, а також у наданні неправдивої інформації щодо місця проживання, немає. 
Твердження позивача про наявність у нього переважного права на залишення на роботі, є безпідставними, оскільки скорочена посада заступника директора з наукової роботи, яку він обіймав, лише одна, а тому неможливо стверджувати, що він по відношенню до будь-якого іншого працівника, що продовжує працювати, мав переважне право на залишення на роботі.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , апеляційний суд також зазначив, що доказів на підтвердження наявності інших вакантних посад, окрім запропонованих матеріали справи не містять та позивачем не надано. Позивач займав посаду заступника директора, а скороченню підлягали 4 аналогічні посади заступників директора та 1 посада завідувача сектору, відтак очевидним є обставини, що скороченню підлягали саме керівні посади. Також відсутні докази, що особам, посади яких також підлягали скороченню, було запропоновано інші умови, ніж позивачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2026 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Стригунов О. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року і постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди належно не перевірили переважного права  ОСОБА_1 на залишення на роботі у порівнянні з іншими працівниками, які займають аналогічні посади у відповідача чи виконують таку ж роботу. Вважає, що суди неправильно застосували статтю 42 КЗпП України, залишивши поза увагою непроведення роботодавцем відповідної перевірки кваліфікації та продуктивності працівників.
Зазначає, що суди в порушення статті 100 ЦПК України взяли до уваги неналежні докази, незважаючи на відповідне клопотання про витребування оригіналів електронних доказів.
Крім того, зазначає, що роботодавець не виконав свого обов`язку з працевлаштування працівника після звільнення за скороченням, не запропонувавши йому всіх наявних на підприємстві посад.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

09 липня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 13 червня 2022 року ОСОБА_1 працював у Державному науково-контрольному інституті біотехнологій і штамів мікроорганізмів на посаді заступника директора з наукової роботи.

Відповідно до наказу виконувача обов`язків (далі - в. о.) директора Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів ОСОБА_2 від 16 грудня 2022 року № 355/к/тр, у зв`язку зі скороченням витрат на утримання інституту та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці, вирішено ввести в дію з 01 березня 2023 року новий штатний розпис інституту, у зв`язку із чим скороченню підлягали 5 штатних одиниць: заступник директора з наукової роботи - одна штатна одиниця; заступник директора з адміністративно-господарських питань - одна штатна одиниця; заступник директора з питань наукового забезпечення процесів стандартизації, метрології та оцінки відповідності - одна штатна одиниця; заступник головного бухгалтера - одна штатна одиниця; завідувач сектору науково-технічної експертизи - одна штатна одиниця.

Наказом Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів від 11 липня 2022 року № 35/од, згідно з положеннями статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 15 липня запроваджено обмін з працівниками кадровими документами (наказами, повідомленнями, заявами, пояснювальними та доповідними записками тощо) через засоби електронного зв`язку. Документи або повідомлення передбачалося надсилати працівникам на адресу їх електронної пошти чи інші засоби зв`язку, про які вони повідомили відділ кадрів, та які зазначені в особовій картці П-2. З вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під розпис.

З копії особової карти П-2, яка наявна у матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 , як засіб зв`язку зазначив мобільний телефон: НОМЕР_1 , а також електронну поштову скриньку -  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як домашня адреса ним зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

16 грудня 2022 року в. о. директора Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів було складено повідомлення № 586 про заплановане вивільнення ОСОБА_1 з пропозицією погодитись на переведення на одну з двох вакантних посад в інституті: підсобного робітника виробничо-господарського відділу чи старшого лаборанта сектору підтримання штамів вірусів відділу біотехнології та контролю якості вірусних препаратів.

Зазначене повідомлення, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному, було направлене йому на електронну поштову скриньку, за його контактним номером телефону в месенджері Viber, а також поштою за місцем проживання, вказаними в особовій картці.

Крім того, 19 грудня 2022 року комісією в складі працівників відповідача було складено акт № 597 про те, що у цей день вони приїхали до ОСОБА_1 за адресою, яку було вказано ним в особовій карті П-2, і виявили, що у зазначеному ним будинку АДРЕСА_2 відсутня квартира АДРЕСА_3 .

Враховуючи, що ОСОБА_1 був головою профспілки працівників Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів, 16 січня 2023 року на адресу Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу було направлено подання щодо надання дозволу на розірвання трудового договору 28 лютого 2023 року із ОСОБА_1 

31 січня 2023 року отримано лист Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу № 13, яким надано згоду на розірвання трудового договору із ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 з 27 лютого 2023 року до 03 березня 2023 року перебував на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності, наказ про його звільнення прийнятий у перший день виходу на роботу, з огляду на копію наказу від 06 березня 2023 року № 48/к/тр.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №824/3229/14-а, 
від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17, від 22 травня 2019 року у справі №753/3889/17, від 01 липня 2020 року у справі №826/15015/15, від 13 серпня 
2020 року у справі №821/3795/15-а, від 22 вересня 2020 року у справі 161/7196/19, від 11 квітня 2018 року у справі №306/898/17, від 08 вересня 2021 року у справі 
№ 306/1325/18 (провадження № 61-6087св21), , що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Стригунова О. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Положеннями статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 суд дійшов висновку, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно із частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України, чинного на час звільнення позивача, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). 

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив та надав оцінку всім наявним у справі доказам у своїй сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що роботодавцем не було проведено перевірки й порівняння його кваліфікації, продуктивності праці у порівнянні з іншими працівниками, чим порушено його переважне право на залишення на роботі, є безпідставними, оскільки посада позивача, яка скорочувалася, була одна на підприємстві, тому не було інших працівників, з якими слід було порівнювати переважне право на залишення на роботі. При цьому, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Посилання позивача на те, що роботодавець не забезпечив його роботою при скороченні його посади, також не заслуговує на увагу, оскільки при повідомленні про наступне вивільнення  ОСОБА_1 було запропоновано дві вакантні посади, заяв про обіймання яких він не подавав, а наявність інших вакантних посад у Державному науково-контрольному інституті біотехнологій і штамів мікроорганізмів не встановлено, та позивачем відповідних доказів не надано, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень й невитребування у відповідача оригіналів доказів, а саме, скрін-шотів переписки у месенджері Viber та електронній пошті, оскільки, як стверджує сам заявник, такі витребовувалися у відповідача, проте не були надані суду через їх відсутність. При цьому, висновки про належне повідомлення ОСОБА_1 були зроблені судами не виключно на підставі наданих та засвідчених адвокатом у встановленому законом порядку копій, а у сукупності з усіма наданими сторонами доказами, яких у своїй сукупності судам було достатньо для ухвалення законних та обґрунтованих судових рішень.

Верховний Суд зазначає, що під час війни трудові правовідносини зазнали певних змін і розгляд таких справ, відповідно, має свої особливості.

Судами було встановлено, що відповідно до наказу Державному науково-контрольному інституті біотехнологій і штамів мікроорганізмів від 11 липня 2022 року № 35/од, 15 липня 2022 року на час дії воєнного стану здійснюється обмін з працівниками кадровими документами (наказами, заявами тощо) через засоби електронного зв`язку. Документи або повідомлення надсилати працівнику на його адресу електронної пошти чи іншими засобами зв`язку, про які він повідомив відділ кадрів та які зазначені в його особові картці П-2. Такий наказ підписаний позивачем (том 1 а. с. 71). Тобто, ОСОБА_1 ознайомлений з процедурою комунікації його роботодавця з кадрових питань.

Згідно з копією особової карти П-2, як засіб зв`язку позивач зазначив мобільний телефон: НОМЕР_1 , а також електронну поштову скриньку  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Домашня адреса позивачем зазначена: АДРЕСА_1 . (том 1, а. с. 69).

16 грудня 2022 року було складено повідомлення № 586 про заплановане вивільнення ОСОБА_1 з пропозицією погодитись на переведення на одну з двох вакантних посад в інституті: підсобного робітника виробничо-господарського відділу чи старшого лаборанта сектору підтримання штамів вірусів відділу біотехнології та контролю якості вірусних препаратів.

ОСОБА_1 з 14 грудня 2022 року до 16 грудня 2022 року та з 18 грудня 2022 року до 30 грудня 2022 року перебував на лікарняному.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному, вказане повідомлення направлене йому 19 грудня 2022 року на вказану в особові картці П-2 електронну поштову скриньку, у месенджер «Viber», за його контактним номером телефону, а також поштою за місцем проживання, вказаним позивачем в особовій картці (том 1, а. с. 55-65, 73-80).

22 грудня 2022 року позивачу продубльовано повідомлення про заплановане вивільнення.

Крім того, відповідно до акту від 19 грудня 2022 року № 597 за підписом комісії у складі трьох працівників підприємства, у цей день вони приїхали до ОСОБА_1 за адресою, яку було вказано ним в особовій карті П-2, і виявили, що у зазначеному ним будинку АДРЕСА_2 відсутня квартира АДРЕСА_3 . (том 1, а. с. 67).

Отже, з урахуванням наказу Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів від 11 липня 2022 року № 35/од, зі змістом якого ознайомлений позивач, ураховуючи займану позивачем посаду і його обов`язок дотримуватися трудової дисципліни, проаналізувавши вищевказані обставини у сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що роботодавець вчинив усі покладені на нього трудовим законодавством дії щодо повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення його із займаної посади заступника директора з наукової роботи у зв`язку зі скороченням такої посади, а також запропонували вакантні посади.

Отже, Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 зобов`язаний був вести комунікацію з роботодавцем через вказані вище засоби зв`язку, які він сам передав роботодавцю, з урахуванням наказу Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів від 11 липня 2022 року, проте поводився очевидно недобросовісно, що не могло не враховуватися судами при розгляді справи.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Стригуновим Олександром Миколайовичем залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді: | Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк