| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/12076/24 Суддя (судді) першої інстанції: Віталіна ГАЙДАШ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі до 100 000 грн пропорційно дням його участі у бойових діях за грудень 2023 року, січень - березень 2024 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 у збільшеному розмірі до 100 000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах за грудень 2023 року, січень - березень 2024 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, який має звання сержанта Державної прикордонної служби України та проходить службу у першому відділі прикордонної служби (тип С) першої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, у період з грудня 2023 року по березень 2024 року брав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України в Харківській області на Вовчанському напрямку, однак отримував додаткову винагороду лише у розмірі 30 000 грн на місяць, оскільки, за припущенням позивача, безпосередній командир не направляв вищестоящому командуванню рапорти про необхідність здійснення доплати вказаної додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн розмірі.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено виконання позивачем у спірному періоді бойових (спеціальних) завдань у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за що йому на підставі журналів бойових дій та рапортів коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування наказами № 13-ОС від 09.01.2024, № 142-ОС від 08.02.2024, № 246-ОС від 08.03.2024 та № 429-ОС від 08.04.2024 нараховано та виплачено додаткову винагороду з розрахунку 30 000 грн на місяць на загальну суму 100 290,33 грн та з розрахунку 100 000 грн на місяць на загальну суму 13 333,33 грн, натомість докази безпосередньої участі позивача у бойових діях чи заходах з безпосередньої відсічі і стримування збройної агресії з перебуванням безпосередньо в районах ведення бойових дій у решті днів спірного періоду в матеріалах справи відсутні.
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неналежне дослідження доказів. Зазначає, що суд не дослідив записи журналу бойових дій, книги оперативно-службової діяльності та журналу надходження розпоряджень по підрозділу, в якому проходив службу позивач, зокрема щодо наявності в них відомостей про позивача та його безпосередню участь у бойових діях і заходах у спірний період. Вказує, що відповідач не виконав вимоги ухвал суду від 09 грудня 2024 року та 30 січня 2025 року про витребування доказів, а також не надав відповіді на адвокатський запит представника позивача, що, на думку апелянта, унеможливило подання достатніх доказів у справі. Крім того, апелянт вважає, що суд неправомірно поклав на позивача обов`язок доказування правомірності бездіяльності суб`єкта владних повноважень, який відповідно до частини другої статті 77 КАС України покладається на відповідача. Посилається на неврахування судом правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а та від 25 січня 2024 року у справі № 560/1216/23, щодо обов`язку суду в силу принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи досліджувати бойові розпорядження та журнали ведення бойових дій.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів встановила такі обставини.
Позивач у спірному періоді проходив військову службу та був зарахований до списків особового складу і на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, виконуючи завдання у складі першої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 у відповідача витребувано, зокрема, копію наказу про мобілізацію або про зарахування позивача на службу, довідку про проходження військової служби, інформацію про суми нарахованої та виплаченої позивачу додаткової винагороди, інформацію про надходження рапортів (донесень) командира підрозділу про участь позивача у бойових діях, виконання бойових (спеціальних) завдань із зазначенням періоду (кількості днів) такої участі, а також копії журналу бойових дій, книги оперативно-службової діяльності та журналу надходження розпоряджень по підрозділу за грудень 2023 року - березень 2024 року; провадження у справі зупинено до отримання витребуваних документів.
На виконання вимог зазначеної ухвали відповідач надав до суду витребувані докази та відзив на позовну заяву, що зафіксовано ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 про поновлення провадження у справі. Зокрема, відповідачем надано витяги з наказів про виплату позивачу додаткової винагороди з додатками та витяг з рапортів коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування за грудень 2023 року - березень 2024 року.
З наданих відповідачем документів встановлено, що позивач здійснював бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у періоди: 01.12.2023 - 14.12.2023, 17.12.2023 - 26.12.2023 (24 дні); 03.01.2024 - 31.01.2024 (29 днів); 01.02.2024 - 29.02.2024 (29 днів); 01.03.2024 - 31.03.2024 (31 день). На підставі рапортів коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування за грудень 2023 року - березень 2024 року видано накази про виплату позивачу додаткової винагороди № 13-ОС від 09.01.2024, № 142-ОС від 08.02.2024, № 246-ОС від 08.03.2024 та № 429-ОС від 08.04.2024, за якими позивачу нараховано та виплачено додаткову винагороду за період проходження служби з розрахунку 30 000 грн на місяць на загальну суму 100 290,33 грн та з розрахунку 100 000 грн на місяць на загальну суму 13 333,33 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, мотивуючи це наступним.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною четвертою цієї статті встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок виплати грошового забезпечення визначається, зокрема, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168), пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Державної прикордонної служби виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 2-1 Постанови № 168 визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, передбаченої цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
З метою реалізації Постанови № 168 Адміністрація Державної прикордонної служби України видала накази від 30 липня 2022 року № 392/0/81-22-АГ та від 09 грудня 2022 року № 628/0/81-22-АГ (застосовується з 01 грудня 2022 року і діяв у спірному періоді), якими врегулювала порядок і умови здійснення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України виплат додаткової винагороди під час дії воєнного стану.
За змістом зазначених наказів підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях і заходах здійснюється на підставі сукупності наявної інформації у таких документах: 1) бойового наказу (бойового розпорядження); 2) журналу бойових дій (службово-бойових дій, вахтового, навігаційно-вахтового, навігаційного журналу), журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення (підсумкового, термінового, позатермінового) або постової відомості (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); 3) рапорту (донесення) начальника (командира) підрозділу про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, із зазначенням військових звань, прізвищ, імен та по батькові, а також кількості днів участі військовослужбовців у таких діях та заходах.
Зі змісту наведених норм випливає, що пункт 1 Постанови № 168 розрізняє два самостійні розміри додаткової винагороди: до 30 000 грн у розрахунку на місяць, право на яку зумовлене самим фактом проходження військової служби у відповідному військовому формуванні, та до 100 000 грн у розрахунку на місяць, право на яку виникає лише за умови документально підтвердженої безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з перебуванням безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
У постанові від 05 серпня 2024 року у справі № 200/4100/23 Верховний Суд зазначив, що перебування військовослужбовця в районі ведення бойових дій саме по собі не є достатньою підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн на місяць, передбаченої Постановою № 168; ключовою умовою для здійснення виплати такої додаткової винагороди є виконання військовослужбовцем спеціальних бойових завдань та заходів, які у розумінні Постанови № 168 означають безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів, та підтвердження цих обставин документами, визначеними наказами Адміністрації Держприкордонслужби від 30 липня 2022 року № 392/0/81-22-АГ та від 09 грудня 2022 року № 628/0/81-22-АГ.
У постанові від 11 березня 2026 року у справі № 260/1658/23 Верховний Суд підтвердив, що накази Адміністрації Держприкордонслужби № 392/0/81-22-АГ та № 628/0/81-22-АГ є єдиним механізмом реалізації Постанови № 168 щодо виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Держприкордонслужби, а розпорядчі акти Міністра оборони України, у тому числі окреме доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29, до правовідносин за участю військовослужбовців Державної прикордонної служби України не застосовуються, оскільки вони є обов`язковими для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України.
Матеріалами справи підтверджено, що встановлений наказами Адміністрації Держприкордонслужби механізм щодо позивача застосовувався: комендант першої прикордонної комендатури швидкого реагування щомісяця подавав рапорти про участь військовослужбовців, у тому числі позивача, у виконанні бойових (спеціальних) завдань із зазначенням кількості днів такої участі, на підставі яких видавалися накази про виплату додаткової винагороди № 13-ОС від 09.01.2024, № 142-ОС від 08.02.2024, № 246-ОС від 08.03.2024 та № 429-ОС від 08.04.2024. За цими наказами позивачу за дні виконання бойових (спеціальних) завдань у періоди 01.12.2023 - 14.12.2023, 17.12.2023 - 26.12.2023, 03.01.2024 - 31.01.2024, 01.02.2024 - 29.02.2024, 01.03.2024 - 31.03.2024 виплачено додаткову винагороду з розрахунку 30 000 грн на місяць пропорційно часу виконання таких завдань на загальну суму 100 290,33 грн, а за дні безпосередньої участі у бойових діях та заходах, підтверджені документально, - додаткову винагороду з розрахунку 100 000 грн на місяць на загальну суму 13 333,33 грн.
А отже, право позивача на додаткову винагороду в розмірі до 30 000 грн реалізоване у повному обсязі, а збільшена до 100 000 грн винагорода виплачена йому саме за ті дні, безпосередня участь протягом яких у бойових діях та заходах підтверджена документами персоніфікованого обліку. Будь-яких доказів безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з перебуванням безпосередньо в районах їх здійснення протягом інших днів спірного періоду матеріали справи не містять, і позивач таких доказів не надав ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції.
Стосовно доводу апелянта про недослідження судом першої інстанції журналу бойових дій, книги оперативно-службової діяльності та журналу надходження розпоряджень колегія суддів зазначає, що за наказами Адміністрації Держприкордонслужби № 392/0/81-22-АГ та № 628/0/81-22-АГ підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях і заходах здійснюється на підставі сукупності наявної інформації у визначених документах, серед яких персоніфікований облік участі кожного військовослужбовця із зазначенням кількості днів такої участі ведеться саме у рапортах (донесеннях) начальника (командира) підрозділу, тоді як журнал бойових дій відображає дії підрозділу в цілому. Витяги з рапортів коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування за весь спірний період наявні у матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції; саме ці рапорти стали підставою для видання щомісячних наказів про виплату позивачу додаткової винагороди, у тому числі у збільшеному розмірі за документально підтверджені дні безпосередньої участі. Відомості зазначених рапортів позивач не спростував жодним доказом і не зазначив жодного конкретного бойового завдання, епізоду бойових дій чи заходу із вказівкою дати і місця, участь у якому не була би відображена у рапортах. Оскільки за частиною другою статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування, відсутність у матеріалах справи копій самих журналів не вплинула на повноту встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Посилання апелянта на ігнорування відповідачем вимог ухвал суду про витребування доказів колегія суддів зазначає, що він суперечить матеріалам справи: ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 про поновлення провадження зафіксовано, що на виконання ухвали від 30.01.2025 відповідач надав до суду витребувану інформацію та документи, зокрема витяги з наказів про виплату додаткової винагороди з додатками та витяг з рапортів коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування за грудень 2023 року - березень 2024 року. Твердження позивача про те, що безпосередній командир не направляв вищестоящому командуванню рапорти щодо доплати додаткової винагороди, сформульоване у позовній заяві як припущення, спростоване наданими документами, оскільки рапорти коменданта подавалися щомісяця і саме на їх підставі видавалися накази про виплату.
Стосовно доводу про перекладення на позивача обов`язку доказування колегія суддів зазначає, що за частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Цей обов`язок відповідач виконав, надавши на вимогу суду документи, які підтверджують підстави, порядок і розміри здійснених позивачу виплат. Водночас частина перша статті 77 КАС України покладає на кожну сторону обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, тому після надання відповідачем доказів правомірності своєї поведінки саме позивач у силу принципу змагальності мав довести обставини безпосередньої участі у бойових діях понад документально підтверджені дні, чого зроблено не було. А отже, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог не свідчить про перекладення тягаря доказування на позивача, а є наслідком оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності за правилами статті 90 КАС України.
Стосовно посилань апелянта на постанови Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а та від 25 січня 2024 року у справі № 560/1216/23 колегія суддів зазначає, що викладені в них правові позиції щодо принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи судом першої інстанції дотримані: суд ухвалою від 30.01.2025 з власної ініціативи витребував у відповідача докази, які стосуються предмета спору, зупинив провадження до їх отримання та дослідив надані документи. Крім того, у справі № 560/1216/23 спірні правовідносини стосувалися військовослужбовця Збройних Сил України та застосування розпорядчих актів Міністра оборони України, які не поширюються на військовослужбовців Державної прикордонної служби України, а суди у тій справі не встановили навіть періодів і місця відрядження позивача, тоді як у цій справі періоди, характер виконуваних позивачем завдань та здійснені виплати встановлені на підставі первинних документів персоніфікованого обліку, наданих відповідачем.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн розмірі за дні спірного періоду, безпосередня участь протягом яких у бойових діях або заходах документально не підтверджена.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)