ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року місто Київ.
Справа № 755/7243/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9185/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2026 року (у складі судді Марфіної Н.В., повне рішення складено 27.01.2026 р.)
у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Київський відділ державної реєстрації смерті Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про встановлення факту неправильності актового запису, визнання спадщини відумерлою, витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації іпотеки

ВСТАНОВИВ

25.04.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Київський відділ державної реєстрації смерті Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про встановлення факту неправильності актового запису, визнання спадщини відумерлою, витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації іпотеки.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що під час виконання своїх повноважень Київською міською прокуратурою було виявлено факт незаконного вибуття квартири АДРЕСА_1 , яка в силу відумерлості спадщини має перейти у власність територіальної громади м. Києва. За інформацією КП КМР «КМ БТІ» від 24.07.2023 право власності на зазначену квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1993. Відомості про відчуження квартири в бюро відсутні. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до інформації третьої особи у справі від 02.08.2023 року, здійснено державну реєстрацію смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть №10779 від 29.06.2020. Паспорт померлої при реєстрації не здано, витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання не видано. За даними Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2024, у період 09.04.1991-17.05.2023 у зазначеній вище квартирі зареєстрованою значилась одна особа - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку знято з реєстрації у зв`язку зі смертю. Станом на 01.02.2024 року зареєстровані особи за вказаною квартирою відсутні. За інформацією Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23.02.2024, власником особового рахунку для обліку житлово-комунальних послуг за вказаною вище адресою є ОСОБА_4 . За даними Спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти та спадкові договори відсутні. За відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актових записів про народження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені щодо ОСОБА_4 не виявлено. Водночас, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2024, 07.02.2023 року було прийняте рішення про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2022 у справі №755/7129/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та ухвали цього суду від 03.01.2023. 
10.07.2023 року між відповідачем ОСОБА_3 , як позикодавцем, та відповідачкою ОСОБА_2 , як позичальником, був укладений договір позики на суму 10300,00 дол. США, що є еквівалентом 386250,00 грн. У цей же день між зазначеними особами посвідчений договір іпотеки, предметом якого стала указана вище квартира. У зв`язку з посвідченням зазначеного договору до відповідного Державного реєстру внесені відомості про іпотеку та накладене обтяження на квартиру шляхом заборони її відчуження (номер запису про обтяження: 50933633). 09.08.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за договором позики від 10.07.2023 і в цей же день між зазначеними особами укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого новим іпотекодержателем став відповідач ОСОБА_1 . 
Стосовно шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 зареєстроване 18.05.2023 кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 358 КК України, а 26.12.2023 зареєстроване кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 358 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 упродовж 2022-2023 років, використовуючи підроблені документи, заволоділи об`єктами нерухомості, розташованими в м. Києві, в тому числі, і спірною квартирою. За пропозицією ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та ОСОБА_2 за грошову винагороду погодились видати себе за подружжя та власника, у тому числі спірної квартири, надати копії документів, що засвідчують їх особи, для подальшого використання їх особистих даних під час підроблення офіційних документів, підтверджуючих право власності на майно, та підготовки документів, необхідних для подання позову до суду (справа №755/7129/22 про поділ майна подружжя). Було виготовлено підроблені документи про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 11.03.2000 року, договір купівлі-продажу квартири від 21.09.2007 року, за яким ОСОБА_2 є власницею спірної квартири, інформаційну довідку КП КМР «КМ БТІ» від 23.09.2021 про реєстрацію за ОСОБА_2 квартири та договір про правовий режим майна подружжя від 25.09.2019. На підставі зазначених підроблених документів був складений позов про поділ майна подружжя і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2022 у справі №755/7129/22 за ОСОБА_2 було визнано право власності на кв. АДРЕСА_1 . У подальшому вказане рішення суду було використане для реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 . При цьому, приватний нотаріус Чернокур О.М. своїм листом від 20.11.2023 повідомила, що нею не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири від 21.09.2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 . 
Відповідно до актового запису про смерть №10779 від 29.06.2020 державна реєстрація смерті ОСОБА_4 здійснювалась за заявою співробітника відділу судово-медичної експертизи трупів без паспорта померлої, а відомості щодо прізвища, ім`я та по-батькові, дати народження внесені до актового запису на підставі лікарського свідоцтва про смерть, паспорт померлої не здано, свідоцтво про смерть не видано. Оскільки спадкоємці у померлої відсутні, неправильність запису у написанні прізвища померлої є перешкодою для визнання її спадщини відумерлою та передачі майна у власність територіальної громади м. Києва. Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для визнання спадкового майна ОСОБА_4 відумерлою спадщиною та передачу його у власність територіальної громади м. Києва. Наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_2 зумовлює спір про право стосовно квартири
Вказує, що судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Враховуючи, що ОСОБА_2 не набула права власності на квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, вона не є власницею спірної квартири і не має законних прав розпоряджатися нею. Якщо б спірна квартира не була протиправно відчужена, територіальна громада міста Києва могла б претендувати на неї у порядку, передбаченому ст. 1277 ЦК України. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, а тому законний інтерес власника підлягає захисту. ОСОБА_2 протиправно заволоділа спірною квартирою, надавши суду не існуючі документи та ввівши суд в оману. 
Вимога про витребування квартири є ефективним та достатнім способом захисту порушеного права територіальної громади. Не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб, тому витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням ст. 1 Першого протоколу. Витребування спірної квартири надасть змогу територіальній громаді передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення. ОСОБА_2 безвідплатно заволоділа майном територіальної громади, у зв`язку із цим його витребування на користь дійсного власника відумерлого майна, не створить надмірний тягар для відповідачки та не призведе до порушень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 21.09.2007 року є нікчемним, ОСОБА_2 не набула права власності на спірну квартиру і не могла нею розпоряджатись. Подальші дії із спірним нерухомим майном (державна реєстрація права власності, передача квартири в іпотеку) не можуть мати юридичних наслідків. 
10.07.2023 року було нотаріально посвідчено договір іпотеки, предметом якого стала спірна квартира (іпотекодержатель - ОСОБА_11 , іпотекодавець - ОСОБА_2 ). Вказаний договір був укладений у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики і у зв`язку із посвідченням договору іпотеки, приватним нотаріусом до відповідного Державного реєстру внесено відомості щодо іпотеки та накладене обтяження на нерухоме майно шляхом заборони його відчуження. Однак, договір іпотеки укладено з порушенням вимог законодавства, а тому він підлягає визнанню недійсним. Відсутність ознак предмету іпотеки, які зазначені у ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. За змістом ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека припиняється, в тому числі у разі визнання іпотечного договору недійсним і відомості про припинення договору іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Договір іпотеки суперечить ЗУ «Про іпотеку», також оскільки в іпотеку передано об`єкт нерухомого майна, право власності на який іпотекодавець в установленому законом порядку не набула. Визнання договору іпотеки недійсним є необхідним, оскільки в іншому випадку створюються перешкоди у реалізації територіальною громадою її прав як особі, якій передається відумерла спадщина. 
09.08.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були укладені договори про відступлення прав вимоги за договором позики та за договором іпотеки і поскільки договір іпотеки від 10.07.2023 року підлягає визнанню недійсним, так само підлягає визнанню недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, оскільки договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки є похідним від самого договору іпотеки. Посилаючись на положенням п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» сторона позивача зазначає, що оскільки договір іпотеки та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки підлягають визнанню недійсними, державна реєстрація іпотеки на квартиру, проведена 10.03.2023 року, підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2026 позов задоволено.
Встановлено факт неправильності запису в актовому записі про смерть №10779, складеному 29.06.2020 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в частині запису прізвища померлої « ОСОБА_12 » та внести виправлення в цей актовий запис, зазначивши правильне прізвище померлої « ОСОБА_13 ».
Визнано спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2688596580000) відумерлою і передати зазначене спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Витребувано від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2688596580000).
Визнано недійсним договір іпотеки від 10.07.2023, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., зареєстрований в реєстрі за №2404.
Визнано недійсним договір від 09.08.2023 про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10.07.2023, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В., зареєстрований в реєстрі за №238.
Скасовано державну реєстрацію іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2688596580000), проведену 10.07.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. на підставі рішення №68377702 від 10.07.2023, номер запису про іпотеку 50933748.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 22786 (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 36 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Київської міської прокуратури судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5046 (п`ять тисяч сорок шість) грн. 67 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5046 (п`ять тисяч сорок шість) грн. 67 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 9 березня 2026 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що скаржник, як і первісний іпотекодержатель є добросовісними іпотекодержателями, оскільки при укладенні договорів зокрема договору іпотеки не знали і не могли знати, що майно передано неуповноваженою на це особою, і діяли сумлінно та на підставі достовірних даних з Державних реєстрів, зокрема даних з Єдиного реєстру судових рішень, в яких наявне судове рішення яке набрало законної сили і ніким не оскаржувалося, з реєстру речових прав в якому вся інформація про право власності на квартиру та відсутність будь-яких обтяжень.
Вказує, що на момент реєстрації права власності рішення суду, яким право власності на квартиру було визнано за відповідачем ОСОБА_2 , набрало законної сили ухвалене Іменем України і на даний час ніким не оспорено і не скасовано. Відтак не може бути породжено ніяких правових наслідків поки воно не буде скасоване.
Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає, що позивач (Київська міська рада) в даному спорі має право лише на компенсацію і як мінімум реєстрація іпотеки по квартирі має бути залишена. Позивач не має права оскаржувати будь-які правочини стосовно квартири зокрема договір іпотеки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

15 травня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача, яким просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що судом першої інстанції , з огляду на невідповідність спірного договору іпотеки приписам ЗУ «Про іпотеку», обґрунтовано визнав договір недійсним, що є ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади на майно.
Звертає увагу, що доводи скаржника стосовно порушення його прав як добросовісного іпотекодержателя є безпідставними, оскільки недійсність іпотечного договору та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки не спричиняє недійсність основного зобов`язання за договором позики. 
Вважає, що доводи щодо законності набуття права власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомості є безпідставним, оскільки судове рішення у справі №755/7129/22 не породило право власності ОСОБА_2 , на спірне майно та не створило для Київської міської ради відповідних правових наслідків.
Зазначає, що суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача на висновки Верховного Суду, адже правовідносини у даних справах не є подібними. У справі, що розглядалась судом відчуження квартири відбулось не у порядку спадкування, а на підставі рішення постановленого на підставі підроблених документів та договорів, у справі, в якій Київська міська рада, маючи законний інтерес щодо спірного майна, не була залучена як учасник справи, згоду на відчуження майна не надавала, що свідчить про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі.

У судовому засіданні прокурор Корж О.А. підтримав доводи апеляційної скарги. Інші учасники справи чи їхні представники у судове засідання не прибули, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином. 
Беручи до уваги викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи, які будучи належно повідомленими, не прибули у судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідноВитягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 16.06.2020 року зареєстроване кримінальне провадження №12020100040003969 за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 115 КК України із такою фабулою: 16.06.2020 року, приблизно о 19:00 було виявлено труп гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , без ознак насильницької смерті.
Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2024, за інформацією, яка міститься в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва», за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано одну особу, гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09.04.1991 року по 17.05.2023 року. Знята з реєстрації у зв`язку зі смертю. Станом на 01.02.2024 року зареєстровані особи відсутні.
За змістом витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, у період 13.06.2020-01.02.2024 в кв. АДРЕСА_1 була зареєстрована одна особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Дата реєстрації - 09.04.1991. Дата зняття з реєстрації - 17.05.2023.
За змістом листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.07.2023 року, згідно даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1993 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .
Згідно відповіді Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ МЮ (м. Київ) від 02.08.2023 року, у відділі не проводилась державне реєстрація смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з тим, проведеною перевіркою виявлено актовий запис про смерть ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесення змін до актових записів цивільного стану проводиться за заявою спадкоємців померлого.
Із матеріалів справи убачається, що 29.06.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті було складено актовий запис про смерть №10779 щодо ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві у віці - 76 років. Документ, що підтверджує факт смерті: Лікарське свідоцтво про смерть №020-1406 від 18.06.2020 року видане Лівобережним відділенням відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Заявник: ОСОБА_15 , співробітник Лівобережного відділення відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.
За змістом відповіді Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ МЮ (м. Київ) від 08.02.2024, проведеною перевіркою у відділах державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, Київському відділі державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ), а також за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів про народження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені та персональними даними: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по місті Києву не виявлено.
Згідно відповіді Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23.02.2024 року, власником особового рахунку на адресою: АДРЕСА_2 обліковується ОСОБА_4 . По зазначеній адресі рахується заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг за період 01.06.2020-01.02.2024.
Постановою СУ ГУ НП у мсті Києві від 07.03.2024 року уточнено анкетні дані померлої, постановлено вважати правильними анкетні дані померлої не ОСОБА_12 , а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно наявних у матеріалах справи витягів зі Спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_4 спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіту померла не лишила, спадкового договору не укладала.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року у справі №755/7129/22 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя. В порядку поділу майна подружжя визнано за: ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,00 кв.м., житловою площею 18,00 кв.м. та телевізор марки Samsung 43NV7092, придбаний 24 вересня 2019 року; ОСОБА_5 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,50 кв.м., житловою площею 12,00 кв.м. В іншій частині позову відмовлено.
У цьому рішенні суд зазначив наступне:
- Судом установлено, що з 11 березня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом;
- 21 вересня 2007 року між ОСОБА_10 (подавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_10 продав належну йому на праві власності, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, житловою площею 18 кв.м та кухні, загальна площа квартири становить 32 кв.м, комора в підвалі - 2 кв.м.;
- Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 25 вересня 2007 року, що підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» СБ-2021 №786 від 23 вересня 2021 року;
- Свідоцтвом про право власності, виданим 08 березня 2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) посвідчено, що квартира АДРЕСА_3 , складається з 1 кімнати житловою площею 12 кв.м, загальною площею 27,50 кв.м, дійсно належить ОСОБА_5 на праві приватної власності;
- Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 17 березня 2011 року, що підтверджується інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №179/2/16 від 07 жовтня 2016 року;
- За викладених обставин, суд приходить до висновку, що на заявлені позивачем до поділу об`єкти нерухомого та рухомого майна розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя;
- Відповідач у заяві про визнання позову, не заперечує проти задоволення позовних вимог та погоджується на запропонований позивачем варіант поділу, не зважаючи на те, що вартість набутого у шлюбі майна, яке позивач просить виділити в її власність перевищує вартість майна, яке позивач просить виділити відповідачу;
- З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , телевізор марки Samsung 43NV7092 та квартира АДРЕСА_3 підлягають поділу, як спільна сумісна власність подружжя;
- Виходячи з наведеного, а також враховуючи позицію відповідача у справі, який у повному обсязі визнав позовні вимоги, про що подав до суду відповідну заяву, суд убачає визначені законом підстави в порядку поділу спільного майна подружжя визнати: за позивачем право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та телевізор марки Samsung 43NV7092, придбаний 24 вересня 2019 року; за відповідачем право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 . При цьому суд не вбачає визначених законом підстав для визнання вказаних об`єктів поділу особистою власністю кожної із сторін, оскільки це суперечить положенням ст. 57, 60 СК України. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно відповіді ПН КМНО Чернокур О.М. від 20.11.2023 року, зазначеним приватним нотаріусом не посвідчувався Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №36 від 21.09.2007 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .
За змістом свідоцтв про одруження та про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_16 у період з 03.03.2001 року по 06.09.2009 року.
Згідно повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_17 з 22.11.1991 року по 23.10.2012 року.
За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.02.2024 року:
- 01.02.2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року у справі №755/7129/22 виданого 03.01.2023 року;
- 10.07.2023 року здійснено державну реєстрацію іпотеки на підставі договору іпотеки №2403 від 10.07.2023 року. Розмір основного зобов`язання 10300,00 дол. США, строк виконання - 10.08.2023 року. Іпотекодавець - ОСОБА_2 . Іпотекодержатель - ОСОБА_1 ;
- 10.07.2023 року зареєстроване обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно на підставі договору іпотеки №2403 від 10.07.2023 року. Обтяжувач - ОСОБА_3 . Особа, майно/права якої обтяжуються - ОСОБА_2 
- 08.09.2023 року зареєстроване обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 11.08.2023 року у справі №752/16267/23. Особа, в інтересах якої встановлене обтяження - Київська міська прокуратура. Особа, майно/права якої обтяжуються - ОСОБА_2 .
Згідно Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 18.05.2023 року зареєстроване кримінальне провадження 312023100040001834. 
Із матеріалів справи убачається, що 10.07.2023 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальницею, був укладений договір позики на суму 10300,00 дол. США із строком повернення коштів до 10.08.2023 року.
10.07.2023 року був нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 10.07.2023 року ОСОБА_2 , як іпотекодавець, передала в іпотеку ОСОБА_3 , як іпотекодержателю, квартиру АДРЕСА_1 .
Із матеріалів справи убачається, що в подальшому, а саме 09.08.2023 року, між ОСОБА_3 , як первісним іпотекодержателем/кредитором, та ОСОБА_1 , як новим іпотекодержателем/кредитором, був укладений та нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 10.07.2023 року.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02.05.2024 року у справі №759/624/24, з у рахуванням ухвали зазначеного суду від 20.05.2024 року, затверджено угоду про визнання винуватості від 09.01.2024, яка укладена між прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Київської міської прокуратури Борисенком О.В. та обвинуваченою ОСОБА_2 за участю захисника ОСОБА_18 . ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та призначене покарання: за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 358 КК України у вигляді 2 (двох) років обмеження волі, за ч. 190 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обвинуваченій ОСОБА_2 призначене остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України обвинувачену ОСОБА_2 звільнено від відбуття покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 1 (один) рік та на підставі ст. 76 КК України зобов`язано не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Стягнуто із обвинуваченої ОСОБА_2 вартість проведення експертиз у розмірі 3824 грн.00 коп.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У зазначеному вироку суду, який не оскаржувався та набрав законної сили, та який ухвалений вже після ухвалення рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року у справі №755/7129/22, встановлено , що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру, внаслідок вчинення злочину, вину у вчиненні якого визнала повністю.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що спірна квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_2 , яка є недобросовісним набувачем на користь держави.
Також суд встановив наявність передбачених законом підстав для визнання недійсними договорів на підставі яких спірна квартира була передана в іпотеку та скасування обтяжень на підставі таких договорів. При цьому суд виходив з того, що позивач не будучи стороною договору іпотеки має право ставити питання про визнання його недійсним та захищати свої права в такий спосіб.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.
За змістом ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану.
Статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.
Згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб.
Відповідно до п.п. 1.1, 1.7, 2.13, 2.16.7, 2.18 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011 року, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил. Підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану, крім випадків, встановлених у пункті 2.28 цього розділу.
На підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів, судом встановлено, що в актовому записі про смерть №10779, складеному 29.06.2020 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) невірно зазначене прізвище померлої, а саме вказано « ОСОБА_12 », замість вірного прізвища « ОСОБА_13 » і поскільки суд встановив неправильність запису прізвища в актовому записі про смерть, у наведений актовий запис про смерть мають бути внесені виправлення в частині прізвища померлої та зазначене її прізвище як « ОСОБА_13 ».
Щодо зазначених встановлених обставин відсутні заперечення у апеляційній скарзі.
Правовідносини, щодо спадкування в основному регулюються главою 86 ЦК України.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Право підтверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом. 
Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.
Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду).
Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.
Стаття 8 ЦК Українипередбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).
Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, судова колегія вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.
Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України«Спадкове право».
Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.
Стаття 1280 ЦК Українипередбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.
Судова колегія вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18.
Оскільки після смерті ОСОБА_4 спадкоємці відсутні і після смерті спадкодавця минуло більше одного року, майно яке належало ОСОБА_4 має бути визнане відумерлою спадщиною і передане у власність територіальної громади м. Києва.
Разом з цим, із матеріалів справи убачається, що право власності на належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 було визнано зазначеним вище рішенням Дніпровського районного суду м. Києва за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, таке судове рішення ухвалене на підставі підроблених документів, що встановлено вироком Святошинського районного суду м. Києва ухваленим відносно ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави вважати законним набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.
Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Положеннями ст.ст. 386, 387 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідачка ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки набула це майно на підставі підроблених документів (свідоцтва про шлюб, договору купівлі-продажу, інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»), відтак таке нерухоме майно підлягає витребуванню від недобросовісного набувача на користь законного власника - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. У цьому контексті суд зазначає, що станом на час ухвалення судового рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна, територіальна громада вже мала право на визнання спадщини відумерлою та передачу їй квартири, а тому порушені права дійсного власника підлягають захисту.
Апеляційний суд враховує, що документи, використані у справі №755/7129/22 про поділ майна подружжя для підтвердження права власності спірної квартири, були підроблені, саме рішення лише визнало вже «існуюче» право ОСОБА_2 на спірну квартиру. Відтак зазначені події, які спричинені шахрайськими діями, що встановлено вироком, яке набрало законної сили, неможливо визнати як відчуження спірної квартири, оскільки це суперечитиме усім принципам правової держави, принципу справедливості та законності.
Що ж до укладеного договору іпотеки, то апеляційний суд звертає увагу, що за змістом ст.ст. 575-577, 583 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Моментом реєстрації застави рухомого майна є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.
В силу положень статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не набула право власності на квартиру законно, а також те, що сам факт укладення договору іпотеки не є фактом відчуження спірної квартири, а є лише забезпеченням зобов`язання з передбаченим правом відчуження такого майна у разі не виконання зобов`язання, яке на момент подачі позову не було реалізовано, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Київська міська рада в даному спорі має право лише на компенсацію.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним іпотекодержателем, апеляційним судом відхиляється, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на необхідність враховувати добросовісність/ недобросовісність іпотекодержателя для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки.
У постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23) зроблено висновок, що конструкція «добросовісного іпотекодержателя» (тобто того, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча й прямо не передбачена в приватному праві, але є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України). Якщо ЦК України допускає набуття права власності добросовісним набувачем (стаття 330 ЦК України) найбільш повного та абсолютного речового права (права власності) від неуповноваженої особи, то набуття такого права на чужу річ (обмеженого речового права) як права іпотеки, також має допускатися правопорядком. Законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки, оскільки в українському праві відсутня залежна недійсність для таких випадків. Тому повинна враховуватися добросовісність/недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. До обставин, які можуть свідчити, що недобросовісність іпотекодержателя відноситься, зокрема: момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю. Конструкція «добросовісного іпотекодержателя», зокрема, має виключатися в тому разі, коли майно було вкрадене у власника або в особи, якій власник передав майно у володіння.
У даному випадку договір іпотеки укладений між ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, має бути визнаний недійсним, оскільки такий правочин суперечить нормам цивільного законодавства, адже ОСОБА_2 не мала права розпоряджатись спірною квартирою, зокрема, передавати її в іпотеку, оскільки ОСОБА_2 не була дійсним власником спірного нерухомого майна, а набула квартиру у власність , вчинивши злочин на підставі підроблених документів. Крім того таке «набуття» зумовлює неможливість застосування до даних спірних правовідносин концепція «добросовісного іпотекодержателя».
Ураховуючи, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, підлягають також до задоволення позовні вимоги щодо визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який був укладений між ОСОБА_3 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (новий іпотекодержатель) 09.08.2023 року, оскільки такий правочин є похідним від договору, що визнаний судом недійсним.
За змістом п. 6 ч. 1. ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визнання недійсними правочинів щодо забезпечення виконання основного зобов`язання не спричиняють недійсності основного зобов`язання, а тому ОСОБА_1 не позбавлений можливості вимагати виконання ОСОБА_2 свого грошового зобов`язання за договором позики шляхом стягнення грошових коштів.
За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
З огляду на те, що суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору іпотеки та договору про відступлення прав за договором іпотеки, підлягає скасуванню державна реєстрація іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2688596580000), яка була проведена 10.07.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. на підставі рішення №68377702 від 10.07.2023, номер запису про іпотеку 50933748.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів. В цілому доводи апеляційної скарги дублють доводи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином оцінив надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2026 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 07 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова