ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/13002/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В.,
секретар судового засідання Зайченко О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 (колегія суддів: Тищенко О. В. - головуючий, Гончаров С. А., Сибіга О. М.) та рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 (суддя Подоляк Ю. В.)
за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
до: 1) Господарського суду міста Києва,
2) Держави України в особі Державної казначейської служби України
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1 Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до господарського суду з позовною заявою до Господарського суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 3 000 135,00 грн, з яких 135,00 грн матеріальної шкоди та 3 000 000,00 грн моральної шкоди.
1.2 Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з незаконним поверненням позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24, його позбавлено доступу до правосуддя та захисту порушених прав фермерського господарства у найкоротші строки, у зв`язку з чим Господарству завдано матеріальну та моральну шкоду в заявлених до стягнення розмірах.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1 Рішенням Господарського суду Київської області від 24.02.2026, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026, у позові відмовлено. 
2.2 Суд мотивував рішення тим, що понесені позивачем поштові витрати не є збитками чи шкодою, оскільки відносяться до судових витрат в іншій справі та розподіляються за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Позивач не довів факт завдання йому моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між неправомірними діями та шкодою.
3. Короткий зміст касаційної скарги
3.1 У касаційній скарзі позивач просить наведені судові рішення скасувати та ухвалити нове, відповідно до якого закрити провадження у справі та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача заявлену у цій справі шкоду.
3.2 Вимогу про закриття провадження у справі скаржник обґрунтовує тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
3.3 На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на те, що суди неправильно застосували норми права, позбавивши його права на справедливе відшкодування майнової та моральної шкоди.
3.4 Крім того, у касаційній скарзі викладене клопотання про звернення до Конституційного Суду України.
4. Мотивувальна частина
4.1 Суди встановили, що Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до господарського суду з позовом до Державного бюро розслідувань про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди.
4.2 Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24 вказану позовну заяву і додані до неї документи повернуто заявнику.
4.3 Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24 задоволено. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 скасовано, а справу направлено до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження.
4.4 Звертаючись із позовом у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, позивач зазначив, що незаконне повернення його позовної заяви у справі № 910/3084/24 позбавило його доступу до правосуддя та захисту порушених прав фермерського господарства у найкоротші строки, у зв`язку з чим позивачу завдано матеріальну та моральну шкоди у розмірах, заявлених до стягнення.
Щодо заявленого клопотання про звернення до Конституційного Суду України
4.5 У зв`язку з неоднозначним застосуванням судами вимог статей 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, посилаючись статтею 147, пунктом 1 статті 150 Конституції України, статтями 17, 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішенням Європейського суду з прав людини від 7.10.2010 у справі "Богатова проти України", скаржник просить Верховний Суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України а саме:
"Чи фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Господарського суду міста Києва при розгляді позовної заяви. Чи може дане право бути обмежене, коли, на підставі яких норм Конституції України".
4.6  Розглянувши зазначене клопотання, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України і, відповідно, відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
4.7 Відповідно до частини 6 статті 11 ГПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
4.8 Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 46 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
4.9 Натомість заявлене скаржником клопотання за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм. Воно спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення права скаржника на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.
4.10 Оскільки скаржником не наведено, а Верховним Судом не встановлено підстав, визначених частиною 6 статті 11 ГПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України таких як: 1) щодо неконституційності спеціальних положень ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування шкоди, так і 2) щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України, то Суд відмовляє у задоволенні заявленого клопотання.
4.11 За схожих обставин Верховний Суд вже відмовляв скаржнику у задоволенні такого клопотання, зокрема, у постановах від 02.09.2025 у справі № 914/69/25, від 15.01.2026 у справі № 910/4380/25 та від 28.01.2026 у справі № 914/2002/25.
Щодо розгляду касаційної скарги
4.12 Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.13 У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що суди не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19 щодо застосування норм 1166 ЦК України, та не поклали на відповідача обов`язку доведення відсутності вини у завданні шкоди.
4.14 У наведеній скаржником справі розглядався цивільний спір між фізичними особами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири. Верховний Суд, постановою від 27.05.2021, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, послався на статтю 1166 ЦК України і виснував про те, що: "цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди". При цьому суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач довела факт залиття її квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, розмір завданих збитків, тоді як відповідач не спростувала своєї вини у залитті квартири позивача.
4.15 Водночас за встановленими обставинами цієї справи, що розглядається, суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення про відмову у позові у зв`язку з тим підстав, що позивач не довів факт завдання йому моральної шкоди, а понесені позивачем поштові витрати не є збитками чи шкодою, оскільки відносяться до судових витрат в іншій справі та розподіляються за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
4.16 У зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що висновки Верховного Суду у справі № 761/12945/19 зроблені з урахуванням однакових фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається. Схожого висновку Верховний Суд також дійшов у постановах від 15.01.2026 у справі № 910/4380/25 та від 28.01.2026 у справі № 914/2002/25 за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича про стягнення шкоди.
4.17 У касаційній скарзі скаржник також посилається на те, що суди не врахували висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 щодо підсудності справ господарським судам та виконання норм статті 20 ГПК України.
4.18 Так, скаржник вказав про те, що, враховуючи абзац 5, частини 1, статті 4, статтю 8, пункт 1 частини 1 статті 20 Господарського кодексу України, і те, що позовна заява не стосується обставин, які виникли при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між Господарським судом міста Києва та фермерським господарством, суди зобов`язані були закрити провадження у цій справі. З цих підстав скаржник просить, окрім як стягнути заявлену ним шкоду, також закрити провадження у цій справі.
4.19 Однак колегія суддів ураховує, що у цій справі сторонами є юридичні особи, а заявлена вимога стосується цивільного права (інтересу) позивача щодо відшкодування шкоди. За таких обставин, з огляду на суб`єктний склад і характер заявлених вимог, спір відповідає критеріям, визначеним главою 2 ГПК України, а тому підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Такого висновку дійшов також Верховний Суд у пункті 52 від 02.09.2025 у справі № 914/69/25 та пункті 6.41 постанови від 28.01.2026 у справі № 914/2002/25 також за подібними позовними вимогами Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича.
4.20 Тому відсутні підстави для закриття провадження у цій справі з наведених скаржником міркувань.
4.21 У касаційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм Закону України "Про судовий збір", а саме всупереч постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.06.2018 у справі № 914/1748/17 так як судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.
4.22 Як вбачається зі змісту оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції у її мотивувальній частині зазначив, що відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4.23 Проте колегія суддів зазначає, що помилкове зазначення у оскарженій постанові про покладення на скаржника судових витрат зі сплати судового збору за подання ним апеляційної скарги не може бути підставою для скасування оскарженої постанови з огляду на положення частини 2 статті 309 ГПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Натомість колегія суддів зазначає, що скаржник може скористатися своїм правом відповідно до статті 243 ГПК України та звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про виправлення допущеної описки.
4.24 Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
4.25 Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржених судових рішень за мотивів, наведених скаржником у касаційній скарзі.
Керуючись статтями 240, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича у справі № 910/13002/25 залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський
Судді Л. І. Рогач
Є. В. Краснов