ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" вересня 2026 р. Справа№ 910/891/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Коротун О.М.
суддів: Майданевича А.Г. 
Суліма В.В. 

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д.,
згідно протоколу судового засідання за участю сторін:
від позивача: Уланівський С.Є. - адвокат, посвідчення № 518;
від відповідача: Поцелов А.О. - адвокат, посвідчення № 1377; 
за апеляційною скаргою Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку"
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 (повний текст - 04.05.2026)
у справі № 910/891/26 (суддя - Шкурдова Л.М.)
за позовом Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек медікал груп"
про стягнення 3 705 495,00 грн.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст поданої позовної заяви та рух справи
Державне некомерційне підприємство "Національний інститут раку" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек медікал груп" (надалі - відповідач) про стягнення 3 705 495,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором № 390 від 07.12.2021 в частині нездійснення своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 3705495,00 грн. пені за період з 21.02.2022 по 07.06.2022.
2. Короткий зміст оскаржуваного рішення та рух справи
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 у задоволенні позовних вимог - відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції дійшов наступного висновку: « Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку", оскільки у даному випадку прострочення боржника не настало через неготовність кредитора прийняти товар, зобов`язання виконане у повному обсязі майже 4 роки тому, що обумовлює неможливість нарахування пені за договором № 390 від 07.12.2021».
3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду
Не погодившись з ухваленим рішенням, Державне некомерційне підприємство "Національний інститут раку" 25.05.2026 (через Електронний суд) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (була зареєстрована 26.05.2026), в якій просить прийняти апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження у справі. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 у справі №910/891/26 повністю і прийняти нове рішення, яким позов Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек медікал груп" про стягнення 3 705 495,00 грн задовольнити у повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек Медікал Груп" на користь Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" пеню за порушення строку поставки товару, передбаченого договором № 390 від 07.12.2021, у розмірі 3 705 495,00 грн. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек Медікал Груп" на користь Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" всі судові витрати у справі.
02.06.2026 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 у справі № 910/891/26. Розгляд справи призначено на 07.07.2026.
07.07.2026 судом оголошувалась перерва на 02.09.2026 перед дослідженням доказів.
02.09.2026 у судове засідання з`явився адвокат позивача. Представник відповідача в судове засідання 02.09.2026 не з`явився.
В судовому засіданні 02.09.2026 суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи, оскільки розгляд апеляційної скарги розпочався з запізненням через повітряні тривоги та станом на момент судового засідання у суду була відсутня інформація стосовно не з`явлення адвоката відповідача до судового засіданні. А тому розгляд апеляційної скарги у даній справі було відкладено на 15.09.2026. 
В судове засідання 15.09.2026 з`явились представники позивача та відповідача. Представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового - про задоволення позову. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Справа була розглянута в «розумний строк» (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин, дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу "повітряна тривога", зміну складу суду та інші чинники.
4. Узагальнений виклад апеляційної скарги на оскаржуване рішення суду першої інстанції 
Скаржник (позивач) вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та внутрішньо суперечливим, оскільки суд, встановивши факт порушення відповідачем погодженого сторонами строку поставки товару, одночасно безпідставно відмовив у стягненні пені.
Так, скаржник наголошує, що суд першої інстанції сам встановив і зазначив у рішенні: за умовами п. 4.1 договору (в редакції додаткової угоди № 1) строк поставки не міг перевищувати трьох місяців від дати отримання постачальником авансу, кошти отримані відповідачем 21.12.2021, відповідно, кінцевий строк поставки - 20.03.2022, а фактична поставка відбулась лише 08.06.2022. Попри це, суд дійшов взаємовиключного висновку про відсутність підстав для нарахування пені, що, на переконання скаржника, суперечить ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, за якими сам факт невиконання зобов`язання у погоджений строк є достатньою підставою для виникнення прострочення.
Разом з цим, скаржник заперечує висновок суду про те, що прийняття позивачем поставленого товару після закінчення строку договору нібито свідчить про відсутність прострочення боржника. Скаржник зазначає, що ні умовами договору, ні законодавством не передбачено, що прийняття товару з порушенням строку припиняє право кредитора на застосування погоджених сторонами наслідків порушення зобов`язання. А відповідно до ст. 611 ЦК України саме факт порушення строку поставки є юридичним фактом, з яким пов`язане настання відповідальності, тоді як подальше прийняття товару свідчить лише про збереження інтересу покупця до виконання договору.
Не погоджується апелянт і з застосуванням судом положень ст.ст. 612, 613 ЦК України щодо прострочення кредитора, наголошуючи, що судом не встановлено жодної конкретної дії чи бездіяльності позивача, яка б об`єктивно перешкоджала відповідачу здійснити поставку у строк, тоді як позивач, навпаки, повністю виконав свої зобов`язання, здійснивши 100% авансування.
Окремо скаржник заперечує висновок суду про те, що відсутність письмових заявок позивача на поставку нібито звільняє відповідача від обов`язку дотримання строку поставки. Скаржник наполягає, що за змістом п. 4.1 договору направлення заявки є правом покупця щодо організації окремих поставок або дострокового постачання в межах тримісячного строку, а не відкладальною умовою виникнення обов`язку постачальника, тим більше що сам відповідач фактично здійснив поставку 08.06.2022 без будь-якої письмової заявки, чим підтвердив, що не розглядав заявку як обов`язкову передумову.
Також апелянт заперечує висновок суду про те, що непідготовленість приміщень позивачем нібито відстрочила початок перебігу строку поставки, зазначаючи, що ні договором, ні додатковою угодою такої умови не передбачено, а єдиною подією, з якою сторони пов`язали початок перебігу строку поставки, є дата отримання відповідачем авансового платежу. При цьому договір відповідального зберігання № 1/06/22 від 08.06.2022, на який послався суд, був укладений вже після спливу строку поставки, а тому не може підтверджувати обставини, які перешкоджали виконанню зобов`язання у строк.
Крім того, скаржник заперечує можливість застосування до спірних правовідносин форс-мажорних обставин, на які посилався відповідач, зазначаючи, що лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 має загальний інформаційний характер і не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку саме з конкретним зобов`язанням відповідача (з посиланням на постанови Верховного Суду у справах № 910/8580/22, № 912/750/22, № 904/5328/21, № 904/3886/21, № 903/573/22). Крім того, відповідач в порушення пунктів 7.1, 7.2, 7.4 договору не повідомив позивача про виникнення та закінчення форс-мажорних обставин та не підтвердив їх відповідною довідкою Торгово-промислової палати, що, за умовами договору, позбавляє його права посилатися на такі обставини як на підставу звільнення від відповідальності.
З огляду на викладене, скаржник просив скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі - стягнути з відповідача пеню у розмірі 3 705 495,00 грн та судових витрат.
5. Узагальнений виклад доводів відзиву на апеляційну скаргу в даній справі 
Відповідач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з урахуванням наступних доводів.
Так, відповідач заперечує тлумачення апелянтом мотивів рішення суду першої інстанції, наголошуючи, що суд не обґрунтовував відмову в позові тим, що прийняття позивачем поставленого товару звільняє відповідача від відповідальності. Натомість відповідач вважає, що суд першої інстанції встановив, що прострочення боржника не настало через неготовність самого кредитора (позивача) до прийняття виконання: позивач не вчинив ані дій, встановлених договором (не направив письмової заявки на поставку з інформацією про товар, одиницю виміру, кількість, дату поставки та конкретне приміщення, як того вимагає п. 4.1, 4.4, 4.12 договору), ані дій, що випливають із суті зобов`язання (не підготував приміщення до монтажу складного медичного обладнання відповідно до вимог ДБН В.2.2-10:2022 та технічної документації виробника). Відповідач наголошує, що неготовність приміщень підтверджується, зокрема, укладенням сторонами договору відповідального зберігання № 1/06/22 від 08.06.2022, оскільки навіть на дату фактичної поставки приміщення позивача не були готові, а належну підготовку позивач здійснив лише 17.10.2022.
Разом з цим, відповідач посилається на ч. 4 ст. 612, ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України, за якими прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора, а виконання зобов`язання відстрочується на час такого прострочення. З огляду на двосторонній (зустрічний) характер договору поставки та практику Верховного Суду (справи № 910/1102/20, № 904/5340/18), відповідач наголошує, що мав право зупинити виконання свого обов`язку з поставки відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України, оскільки позивач не виконав свого зустрічного обов`язку щодо готовності до поставки.
Не погоджується відповідач і з доводами апелянта про недоведеність обставин непереборної сили. Відповідач наголошує, що не обмежувався лише посиланням на загальний лист ТПП від 28.02.2022, а наводив конкретні обставини причинно-наслідкового зв`язку: призупинення власної господарської діяльності наказом директора № 3-ОД від 24.02.2022 у зв`язку з перебуванням у зоні активних бойових дій за адресою реєстрації в м. Києві, а також офіційне визначення території міста Києва такою, на якій велися бойові дії з 24.02.2022 по 30.04.2022 (наказ Міністерства розвитку громад та територій України № 376), що унеможливлювало як здійснення поставки, так і прийняття товару позивачем, який також розташований у м. Києві. 
Відповідач також заперечує доводи апелянта про неповідомлення його про форс-мажорні обставини, зазначаючи, що лист № 06/04-2 від 06.04.2022 був переданий представнику позивача наручно одразу після повернення директора відповідача до Києва, що підтверджується наданою суду заявою свідка.
Окремо відповідач звертає увагу на суперечливість поведінки позивача: протягом усього періоду дії договірних відносин (грудень 2021 - червень 2022 року) позивач не висував жодних претензій щодо порушення строків поставки, не звертався з вимогою виконати зобов`язання чи повернути аванс, а звернувся до суду з позовом лише у 2026 році - через майже 4 роки після фактичного виконання зобов`язання, і єдиною підставою для цього став акт ревізії Державної аудиторської служби України. 
6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи; обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначення відповідно до них правовідносин 
Як вірно було встановлено Господарським судом міста Києва та перевірено судом апеляційної інстанції, за результатами закупівлі UA-2021-09-25-000030-a, 07.12.2021 р. між Державним некомерційним підприємством "Національний інститут раку" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Артек медікал груп" (продавець) укладено договір № 390, за умовами п. 1.1 якого продавець зобов`язується протягом строку дії договору поставити покупцю(передати у власність) товар (томограф комп`ютерний), в асортименті та кількості. зазначеній у специфікації (додаток 1 до цього договору), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.
Відповідно до п. 3.1 договору ціна цього договору становить 46905000,00 грн. без ПДВ. Товар оплачується і відпускається за цінами, вказаними у специфікації до цього договору.
Згідно з п. 3.3 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 07.12.2021 р. покупець здійснює авансування в розмірі 100% від загальної ціни цього договору, що складає 46905000,00 грн.без ПДВ, що сплачуються покупцем на підставі рахунка-фактури протягом 10 робочих днів за наявності відповідних асигнувань. Авансування здійснюється на строк не більше 3 місяців з дня отримання коштів продавцем на розрахунковий рахунок, відкритий в органах ДКСУ, та зазначений у реквізитах до договору.
Умовами п. 4.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 07.12.2021 р. встановлено, що строк поставки товару не може перевищувати 3 місяців від дати отримання авансування продавцем. У межах зазначеного строку поставка товару здійснюється партіями (окремими поставками) на підставі наданої покупцем письмової заявки на поставку товару. Заявка оформлюється у письмовому вигляді та містить інформацію про товар, що підлягає постачанню: найменування, одиниця виміру, кількість, сума (з ПДВ), дата (строк) поставки, інше (у разі необхідності).
Пунктом 4.6 договору визначено, що датою поставки товару вважається дата передачі продавцем покупцю товару згідно з підписаною сторонами видатковою накладною.
За змістом п. 6.2 договору за порушення строків поставки товару продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з поставки якого допущено прострочення, за кожний календарний день такого прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.
Згідно з п. 8.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 р., але в будь-якому випадку - до повного виконання зобов`язань за договором.
Відповідно до специфікації (додаток № 1 до договору) відповідач зобов`язався поставити позивачу медичне обладнання загальною вартістю 46905000,00 грн.
На виконання умов договору, позивач 21.12.2021 здійснив 100% попередню оплату за товар, що підтверджується платіжним дорученням № 26 від 17.12.2021. 08.06.2022 відповідач здійснив поставку обумовленого сторонами товару, що підтверджується видатковою накладною № ІР-2 від 08.06.2022 р. на суму 46905000,00 грн.
24.10.2025 р. Державна аудиторська служба України направила позивачу лист № 2501/2025 про усунення виявлених ревізією порушень законодавства, в якому зазначено, що за результатами здійсненої за період з 01.01.2021 р. по 31.05.2025 р. Держаудитслужбою ревізії ДНП "Національний інститут раку" було виявлено порушення законодавства - невжиття позивачем заходів щодо застосування санкцій за порушення строків поставки медичного обладнання за договорами.
18.11.2025 р. позивач направив відповідачу претензію № 11-3079-2025 від 17.11.2025 р. про стягнення штрафних санкцій у розмірі 3705495,00 грн.
У відповідь на вказану претензію відповідач направив позивачу лист № 141/12 від 03.12.2025 р., в якому зазначив, що саме через неготовність приміщення покупця постачальник здійснив поставку товару у строк більший, ніж встановлено умовами договору.
Враховуючи, що відповідач не сплатив позивачу штрафні санкції за договором № 390 від 07.12.2021 р., останній і звернувся до суду 29.01.2026 з даним позовом.
ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з п. 6.2 договору за порушення строків поставки товару продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з поставки якого допущено прострочення, за кожний календарний день такого прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості.
Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції, крім іншого, зазначив про відсутність підстав для нарахування пені через закінчення дії договору. Суд апеляційної інстанції в цій частині приймає доводи скаржника та зазначає наступне. 
Так, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування пені, у зв`язку з закінченням строку дії вказаного правочину 31.12.2021, оскільки пунктом 8.1. договору № 390 від 07.12.2021 чітко визначено, що вказаний правочин діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку - до повного виконання зобов`язань за договором.
Отже, момент закінчення терміну дії вказаного правочину пов`язується саме з моментом виконання сторонами покладених на них зобов`язань, а саме: для позивача - моментом прийняття й та оплати товару; для відповідача - поставка обумовленого товару в установленому договором порядку та строки.
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Аналізуючи наведене, суд зазначає, що "строк дії договору" та "строк/термін виконання зобов`язання" за своїм юридичним змістом не є тотожними поняттями, та в залежності від умов договору, укладеного між сторонами, останні можуть як співпадати між собою, так і бути відмінними один від одного.
Припинення зобов`язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом.
Таким чином, суд апеляційної інстанції на підстав ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує усталену правову позицію Верховного Суду про необхідність розмежування припинення зобов`язання та закінчення строку дії договору. Так, у пункті 68 постанови Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20 зазначено, що закінчення строку дії договору означає припинення можливості виникнення у майбутньому взаємних прав та обов`язків, які випливали з такого договору, однак зобов`язання, що існували на момент закінчення строку його дії, продовжують існувати до їх припинення на підставах, установлених договором або законом. Такий правовий підхід послідовно застосовується Верховним Судом і в новішій практиці, зокрема у постановах від 05.02.2025 у справі № 920/451/23, від 22.07.2025 у справі № 904/3505/23, від 19.02.2026 у справі № 914/483/25 та від 03.03.2026 у справі № 911/2780/24. Отже, саме по собі закінчення строку дії договору не свідчить про припинення невиконаних зобов`язань сторін за цим договором, якщо відсутні передбачені законом або договором підстави для їх припинення.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. На момент закінчення договору у відповідача існувало невиконане зобов`язання з поставки товару загальною вартістю 46 905 000,00 грн.
При цьому, в даному аспекті суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що зобов`язання з поставки товару на суму 46 905 000,00 грн продовжувало існувати навіть після закінчення строку договору (31.12.2021) до поки воно не було припинене на підставах, встановлених договором або законом.
Після закінчення строку дії договору сторони все ще мають відповідальність за порушення договірних умов, що мали місце впродовж дії договору. Проте, нарахування пені за період після закінчення строку дії договору можливе тільки у разі, якщо зобов`язання не припинено (продовжує існувати, а кредитор вимагає виконання його обов`язку від боржника, який не виконав свої зобов`язання вчасно під час дії договору) й особа не звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 4 ст. 14 ЦК України). 
Крім того, слід зазначити, що у разі закінчення строку дії договору покупець має право вимагати від продавця виконання ним своїх зобов`язань за договором у повному обсязі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами в договорі для його виконання, зокрема, має право вимагати як поставки товару, так і сплати суми пені за прострочення строку поставки такого товару.
Суд апеляційної інстанції враховує, що первісна редакція договору (до моменту внесення до нього змін додатковою угодою № 1) передбачала строк поставки товару до 28.12.2021.
У свою чергу, тлумачення умов договору щодо закінчення строку його дії саме 31.12.2021, з урахуванням внесених до нього додатковою угодою № 1 змін щодо строку постачання товару (протягом 3-х місяців з моменту 100 % авансування), фактично нівелює можливість виконання відповідачем покладеного на нього обов`язку саме в період терміну дії вказаного правочину.
Враховуючи те, що відповідач виконав покладене на нього зобов`язання з поставки обумовленого товару лише 08.06.2022, твердження відповідача про припинення дії договору 31.12.2021 є необґрунтованими та не відповідають встановленим судом обставинам справи. А тому такі доводи відповідача, як і висновок суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим. Водночас, позовна давність у даному випадку не застосовується оскільки, по-перше, відповідну заяву не було зроблено в суді першої інстанції, по-друге, позовна давність (з урахуванням зупинення її строків) не була пропущена. 
Таким чином нарахування пені в даному випадку є правомірним. 
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем було неправомірно визначено початком прострочення дату 21.03.2022. 
Натомість відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Таким чином, з урахуванням оплати товару позивачем 21.12.2021, враховуючи положення п. 4.1. договору (в редакції додаткової угоди № 1), датою початку нарахування пені має бути саме 23.03.2022. 
Отже, затримка строків поставки товару за договором на суму 46 905 000,00 грн становить 77 дні (з 23.03.2022 по 07.06.2022); 46 905 000,00 * 0,1% * 77 = 3 611 685,00 грн. 
А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням періоду прострочення, нарахування пені мало здійснюватись з 23.03.2022 до 07.06.2022 (оскільки товар був поставлений 08.06.2022); сума пені становить 3 611 685,00 грн 
Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи скаржника про помилковість висновку суду щодо обов`язковості заявки покупця для здійснення поставки. 
Обґрунтованим в цій частині є посилання на правові позиції, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2025 зі справи №910/1694/24 і від 19.02.2026 зі справи №914/483/25 де передбачено, що письмові заявки покупця за своєю суттю є лише підставою для здійснення постачальником поставки товару у певній кількості і у зручний покупцю термін в межах дії строку договору, фактично є правом покупця, яке він міг реалізувати в межах строку дії договору з метою виконання свого передбаченого договором обов`язку з прийняття товару. Таким чином, з урахуванням того, передбачена договором заявка на поставку товару не є за своєю суттю замовленням товару, оскільки таким замовленням є фактично сам договір. Більше того, відповідачем все ж було здійснено поставку товару. А тому його доводи про обов`язковість заявки, які позивачем не було виконано - відхиляється через необґрунтованість. 
Більше того, як вбачається зі змісту додаткової угоди № 1 до договору, сторони погодили, що строк поставки товару не може перевищувати 3 місяців від дати отримання авансування продавцем; в межах зазначеного строку поставка товару здійснюється партіями (окремими поставками) на підставі наданої покупцем письмової заявки на поставку товару; заява оформлюється у письмовому вигляді та містить інформацію про товар, що підлягає постачанню: найменування; одиниця виміру; кількість; сума (з ПДВ); дата (строк) поставки; інше [у разі необхідності] (пункт 4.1).
Таким чином, укладаючи додаткову угоду, сторони фактично погодили строк поставки без прив`язки до письмової заявки, що підтверджує обставини можливості такої поставки відповідачем без отримання заявки, - визначивши кінцеву дату поставки, що не може перевищувати 3 місяців від дати отримання авансування продавцем. А тому доводи відповідача в цій частині не є підставою для відмови в позові. 
Щодо зазначених відповідачем в суді першої інстанції підстав для звільнення останнього від відповідальності через настання форс-мажорних обставин, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України). Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
У статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але й те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. З урахуванням ознак форс-мажорних обставин необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).
У постанові від 01.05.2026 у справі 905/541/16 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважила, що на рівні норм Цивільного кодексу України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах. Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності. Проте це не перешкоджає учасникам цивільного обороту врегулювати свої відносини з урахуванням принципу свободи договору. Очевидно, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір його сторони можуть регулювати, зокрема: (1) застосування конструкції форс-мажору у своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на зміну чи розірвання договору); (2) чим підтверджується форс-мажор; (3) чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; (4) як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору.
Об`єднана палата зазначила, що у випадку коли сторони договору погодили детальний порядок застосування форс-мажорних обставин, зокрема їх наслідки для виконання зобов`язань, такий порядок є визначальним для оцінки прав і обов`язків сторін. Належне підтвердження форс-мажорних обставин і дотримання встановленої договором процедури повідомлення свідчить про можливість посилання сторони на такі обставини. Водночас суди мають оцінювати не лише сам факт існування форс-мажору, але й добросовісність поведінки сторони, зокрема своєчасність повідомлення про такі обставини з урахуванням моменту, коли сторона об`єктивно усвідомила їх тривалий характер та вплив на виконання зобов`язання, надання доказів на підтвердження форс-мажорних обставин, а також строк їх надання.
Так, на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач посилається на загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 (розміщений на сайті ТПП України 28.02.2022), яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05:30 год 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», то наведений лист не є безумним доказом впливу форс-мажорних обставин на виконання відповідачем умов договору. Будь-яких інших доказів товариством суду не подано.
В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що враховує на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22, відповідно до якої використання листа ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію російської федерації проти України має супроводжуватися іншими доказами на підтвердження неможливості виконати конкретне зобов`язання в строк та належним чином. Крім того, вказаний лист не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. 
В даному аспекті суд апеляційної інстанції зазначає, що жодних інших доказів настання форс-мажорних обставин саме для відповідача останнім надано не було. Більше того, лист, на який посилається відповідач від 06.04.2022 № 06/04-1 (яким нібито відповідач повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин) також мітить посилання (та надано його додатком) лише на загальний лист ТПП від 28.02.2022. 
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що з урахуванням неведених положень чинного законодавства та усталеної практики Верховного Суду, вказаного доказу недостатньо для звільнення відповідача від відповідальності в розумінні ст. 617 ЦК України та положень укладеного договору. 
Водночас, щодо посилань апелянта на те, що відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 та в подальшому наказу Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376 вся територія міста Києва (UA80000000000093317) визначена такою, на якій велися бойові дії з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року, строк дії обставин непереборної сили складав щонайменше 66 днів (без врахування строку на усунення їх дії). А тому строк поставки мало бути продовжено на 66 днів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним (частина п`ята статті 161 ГПК України).
Статтею 165 ГПК України визначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.
Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього (частина четверта статті 165 ГПК України). Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 07.07.2026 у справі № 910/12118/25. 
Оскільки відповідач в суді першої інстанції не зазначав про вказані обставини у відзиві на апеляційну скаргу, сторона позбавлена можливості заперечувати та зазначати про дані обставини, виходячи з приписів ст. 165 ГПК України з урахуванням принципу рівності та змагальності сторін. А тому доводи скаржника в цій частині відхиляються через необґрунтованість. 
Більше того, суд апеляційної інстанції зазначає, що у разі якщо відповідач вважав, що дія форс-мажорних обставин продовжувалась більше ніж 30 календарних днів, він не був позбавлений права ініціювати розірвання договору. Однак, докази вказаного відсутні. 
Таким чином, з урахуванням встановлених судом першої та апеляційної інстанціями обставин, враховуючи доведення обставин прострочення відповідачем поставки обумовленого договором обладнання, ненадання доказів в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України настання форс-мажорних обставин (які стали б підставою для повного звільнення відповідача від відповідальності). 
Водночас, щодо підстав для зменшення розміру нарахованої пені, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналіз приписів статті 551 ЦК України, зокрема, свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.
Положення статті 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22).
Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 04.02.2026 у cправі № 910/16319/24.
За встановлених у справі обставин, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем було в повному обсязі виконано своє зобов`язання за договором № 390 від 07.12.2021 та поставлено позивачу товар, хоча і з простроченням; позивачем ні до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України понесення будь-яких збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором. Тоді як пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а тому при зменшенні її розміру позивач не зазнає значних негативних наслідків в своєму фінансовому становищі.
В цій частині суд апеляційної інстанції також враховує, що аналогічні спори про стягнення пені з відповідача позивачем розглядаються в господарських судах, за рішеннями яких суди частково стягують нараховану позивачем пеню (як підставу для її зменшення у цій справі). 
Окрім цього, з урахуванням того, що позивач у період з кінця березня 2022 року по червень 2022 року не звертався до відповідача з претензіями та повідомленнями про необхідність негайного виконання поставки; будь-які зауваження та претензії щодо невиконання відповідачем покладеного на нього зобов`язання у вказаний період не заявлялись; позивач не звертався до відповідача з відповідними вимогами чи претензіями про сплату штрафних санкцій протягом більше трьох років з моменту вчинення відповідачем порушення умов договору, а тому оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, до 361 168 грн 50 коп., що відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України), а також забезпечить дотримання балансу інтересів обох сторін.
Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що таке зменшення пені (на 90%) є справедливим з урахуванням неспростування як відповідачем, так і позивачем зазначених вище обставин. 
А тому апеляційну скаргу у даній справі слід частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції - частково скасувати. Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) не встановив. 
8. Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до ч. 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених до стягнення позовних вимог.
Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції (на підставі п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України і як наслідок - ч. 2 ст. 277 ГПК України) з ухваленням нового - про часткове задоволення позову та стягнення пені в розмірі 361 168 грн 50 коп. 
9. Судові витрати
Висновки щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України (про розподіл судового збору), у справах, за результатами розгляду яких, суд зменшив розмір неустойки на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19, від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24 підлягають застосуванню судом апеляційної інстанції на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України.
Так, у вказаних постановах Верховним Судом наведено правовий висновок, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки. Зазначене також стосується судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у разі якщо саме суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення неустойки. (Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 921/297/24). Отже, підхід щодо розподілу судового збору за наслідком зменшення судом розміру неустойки є усталеним у судовій практиці.
При зверненні з позовом у даній справі про стягнення 3 705 495,00 грн пені, ставка судового збору становила 44 465,94 грн (з урахуванням коефіцієнту 0,8). Разом з цим, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим розміром пені 3 611 685,00 грн (враховуючи часткову необґрунтованість визначеного позивачем період нарахування, помилково включено 2 дні). 
Таким чином, виходячи із принципу пропорційності, враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 43 340,22 грн (судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції) та 65 010,33 грн (судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції). 
Тоді як зменшення пені, що підлягає стягненню, не впливає розміру судового збору. У судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покладається на відповідача без урахування зменшення такого розміру. 

Керуючись ст. 2, 4, 129, 269, 270, ст. 275-277, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 у справі №910/891/26 - задовольнити частково. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 у справі №910/891/26 - скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек Медікал Груп" (код ЄДРПОУ 38865928, вул. Січових Стрільців, буд. 21, м. Київ, 04053) на користь Державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" (код ЄДРПОУ 02011976, вул. Юлії Здановської, 33/43, м. Київ, 03022) пеню за порушення строку поставки товару, передбаченого договором № 390 від 07.12.2021, у розмірі 361 168 (триста шістдесят одна тисяча сто шістдесят вісім) грн 50 коп. 
3. В решті задоволення позову та апеляційної скарги - відмовити.
4. Здійснити розподіл судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Артек Медікал Груп" (код ЄДРПОУ 38865928, вул. Січових Стрільців, буд. 21, м. Київ, 04053) на користь державного некомерційного підприємства "Національний інститут раку" (код ЄДРПОУ 02011976, вул. Юлії Здановської, 33/43, м. Київ, 03022) 108 350 (сто вісім тисяч триста п`ятдесят) грн 53 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції. 
5. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду. 
6. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 287-289 ГПК України. 
Повний текст постанови складено 17.09.2026. 

Головуючий суддя О.М. Коротун 

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім