Справа № 201/6065/26
Провадження № 2/201/4377/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра 
у складі головуючого судді Федоріщева С.С., 
при секретарі Максимовій О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, —

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 24 вересня 2010 року між ним та Відповідачкою було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останні роки спільне життя не склалося через втрату взаєморозуміння, поваги та різні погляди на сімейні обов`язки. Близько року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет. Позивач вважає, що збереження шлюбу є неможливим, та просив визначити місце проживання дітей разом із батьком, який фактично здійснює їх утримання, догляд та слідкує за розвитком дітей, оскільки відповідачка не в змозі надати певних умов для виховання дітей та їх розвитку, оскільки діти з народження фактично проживають у просторому приватному будинку, який належить позивачу на праві особистої приватної власності (спадщина). Діти відвідують Дніпровську гімназію №115 та спортивні секції (хокей, фігурне катання, шахи), що територіально розташовані поруч із цим житлом. Позивач є фізичною особою–підприємцем, має стабільний дохід, повністю утримує дітей, оплачує навчання, лікування та спортивні поїздки. Натомість Відповідачка проживає окремо в однокімнатній квартирі площею 34.3 кв.м, яка не забезпечує належних умов для розвитку різностатевих дітей.
В судове засідання позивач подав письмову заяву, у якій підтримав свої позовні вимоги та просив позов задовольнити, а справу розглянути у його відсутність.
Відповідачка подала до суду письмову заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила розглянути справу у її відсутність.
Третя особа без самостійних вимог свого представника у судове засідання не направила, проте спеціалістами цього органу складено Акт обстеження умов проживання малолітніх дітей сторін разом з батьком, відповідно до якого, ним забезпечено задовільні умови проживання, виховання, навчання та розвитку дітям.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі з 24.09.2010 року, зареєстрованому Кіровським ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №469.
Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з Актом обстеження умов проживання від 23.02.2026 року №02/274, складеним Службою у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району, Позивач створив відмінні умови для проживання, навчання та всебічного розвитку дітей за адресою: АДРЕСА_1 . У кожного з дітей є окрема кімната.
Згідно з наданими довідками, діти навчаються у Дніпровській гімназії №115 та відвідують КПЗ «Міська дитяча-юнацька спортивна школа зимових видів спорту». Позивач уклав декларації про вибір лікаря для дітей у КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №11».
Судом досліджено виписку з ЄДР та податкові декларації Позивача, які підтверджують наявність у нього постійного стабільного доходу від підприємницької діяльності.
Відповідачка доказів утримання дітей, а також доказів наявності належних матеріально-побутових умов для проживання двох дітей суду не надала.
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України).
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимоги, щодо розірвання шлюбу.
Стосовно визначення місця проживання дітей сторін після розірвання шлюбу, суд враховує, що згідно статті 160 Сімейного кодексу України право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначаються за згодою батьків.
У разі існування спору щодо визначення місця проживання дитини, вказаний спір вирішується судом.
Так, частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.
Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
В даному випадку, як встановлено судом, позивач має стабільний самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Водночас, у матеріалах справи відсутні докази щодо можливості відповідачки, на сьогоднішній день, надати належні умови для виховання дітей та її розвитку.
Через те, що матір дітей не проживає разом із дітьми, займається своїми справами, не приділяє дітям увагу, не займається їх вихованням, діти постійно знаходиться з батьком, та проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 відповідає інтересам дітей, про що, зокрема, свідчить й Акт обстеження умов проживання від 23.02.2026 року №02/274, складений Службою у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району.
За таких умов, виходячи з позицій сторін по справі, та з аналізу наданих письмових доказів, суд доходить до висновку, що позивач самостійно виховує та утримує дітей сторін: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому, враховуючи інтереси дітей, слід визначити їх місце проживання разом із батьком.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, який у своїх численних рішеннях (у тому числі: постанова від 30.10.2019 у справі №352/2324/17, постанова від 04.08.2021 у справі № 654/4307/19) наголошує, що при вирішенні питання про місце проживання дитини ключовими є: збереження стабільності оточення дитини (місця проживання, кола спілкування, звичного режиму), урахування того, з ким дитина фактично проживала до виникнення спору, спроможність кожного з батьків забезпечити належні умови для виховання.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У суду немає підстав сумніватись в достовірності письмових доказів, а тому суд вважає, що позивачем доведений факт самостійного виховання та самостійного утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Факт, який просить встановити позивач, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника як батька дітей, і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дітей заявника. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду - відсутні.
Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дітей, а тому підлягають задоволенню.
За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 3, 110-112, 114, 109, 41, 161, 180-183, 191 СК України, ст.ст. 12, 81, 141, 142, 259, 260, 265, 268 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про розірвання шлюбу — задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 24 вересня 2010 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис про шлюб №469 - розірвати.
Прізвище сторін після розірвання шлюбу залишити без змін.
Визначити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) особою, яка самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2662,40 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         С.С. Федоріщев