П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/17042/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова І.А. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
10 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Вінницькій області щодо відмови у підготовці і наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області нового розрахунку вислуги років та нового подання для проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Вінницькій області здійснити новий розрахунок вислуги років ОСОБА_1 із зарахуванням періодів служби з 20.08.2003 року по 19.10.2009 року (час проходження служби обчислюється з розрахунку один місяць служби за півтора місяця), з 19.10.2009 року по 27.03.2017 року (час проходження служби обчислюється з розрахунку один місяць служби за півтора місяця) до вислуги років та до стажу служби в поліції;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області підготувати і надати до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області новий розрахунок вислуги років та нове подання для проведення перерахунку пенсії.
Відповідно до ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснити в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику (повідомлення) сторін.
Ухвалою від 13.04.2026 р. позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у 5- денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, зазначені в мотивувальній частині ухвали суду, а саме, подати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин його пропуску та надати докази поважності причин його пропуску.
21.04.2026 р. представником позивача подано клопотання, в якому вказує, що вимоги про зарахування пільгового стажу до вислугу років необхідні для перерахунку пенсії та не стосуються проходження публічної служби.
Представник посилається на статтю 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та вказує, що перерахунок вислуги років є підставою для перерахунку пенсії.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 28.04.2026 позовну заяву залишено без розгляду.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду не є поважними, оскільки предметом спору є визначення вислуги років, а не перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною грошового забезпечення, а тому положення статті 51 Закону №2262-ХІІ до спірних правовідносин не застосовуються. При цьому суд зазначив, що незалежно від застосування місячного чи шестимісячного строку звернення до адміністративного суду позов подано після спливу відповідного процесуального строку.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини виникли у сфері реалізації права позивача на соціальний захист, оскільки правильне визначення вислуги років безпосередньо впливає на розмір його пенсійного забезпечення. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо соціальних спорів та помилково не застосував положення частини третьої статті 51 Закону України №2262-ХІІ.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, а також правильність застосування норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що ключовим питанням, від правильного вирішення якого залежить законність оскаржуваної ухвали, є визначення правової природи спірних правовідносин, оскільки саме від цього залежить застосування відповідних норм щодо строку звернення до адміністративного суду.
Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач не оспорює розмір призначеної йому пенсії, не заявляє вимог про її перерахунок, не просить зобов`язати орган Пенсійного фонду України здійснити виплату недоотриманих сум пенсії та не ставить питання щодо видачі нової довідки про розмір грошового забезпечення у зв`язку зі зміною його складових.
Натомість заявлені вимоги стосуються виключно правомірності дій відповідача щодо визначення календарної вислуги років та необхідності зарахування окремих періодів служби до такої вислуги на пільгових умовах.
Отже, безпосереднім предметом цього спору є правильність визначення відповідачем вислуги років під час проходження служби та оформлення документів, пов`язаних зі звільненням позивача зі служби, тоді як можливий вплив вирішення цього питання на подальший розмір пенсії є лише правовим наслідком вирішення спору, а не його предметом.
Саме тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сам по собі зв`язок визначеної вислуги років із подальшою реалізацією права особи на пенсійне забезпечення не змінює природи спірних правовідносин та не перетворює спір щодо проходження служби на спір щодо призначення або перерахунку пенсії.
Колегія суддів також не знаходить підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено спеціальний місячний строк звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби.
Разом з тим, незалежно від вирішення питання щодо застосування до спірних правовідносин спеціального місячного строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов подано і після спливу загального шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.
Як установлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, ще у липні 2024 року позивачу було достеменно відомо про визначену відповідачем вислугу років, яка була врахована при оформленні документів для призначення пенсії.
Саме з цього моменту позивач об`єктивно знав про обсяг визначеної відповідачем календарної вислуги років, а відтак, у разі незгоди із її обчисленням, мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав.
Натомість із даним адміністративним позовом позивач звернувся лише 08 грудня 2025 року, тобто після спливу навіть шестимісячного строку, визначеного частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Будь-яких об`єктивних та непереборних обставин, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду, позивачем не наведено, а доводи заяви про поновлення строку фактично зводяться виключно до незгоди із правовою оцінкою характеру спірних правовідносин.
Разом із тим саме по собі інше тлумачення норм матеріального права або незгода із застосуванням судом процесуального закону не може розцінюватися як поважна причина пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
За змістом зазначеної норми перерахунок пенсій без обмеження строком допускається у випадках, коли такий перерахунок не був проведений з вини органів Пенсійного фонду України або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідної категорії осіб або у зв`язку із введенням нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Таким чином, наведена норма врегульовує особливості здійснення перерахунку вже призначеної пенсії у випадках зміни складових грошового забезпечення або невиконання уповноваженими органами обов`язку щодо оформлення документів, необхідних для такого перерахунку.
Разом із тим предметом даного спору не є визначення розміру грошового забезпечення позивача, не є правильність оформлення довідки про грошове забезпечення та не є відмова у проведенні перерахунку вже призначеної пенсії.
Заявлені позовні вимоги спрямовані виключно на перегляд визначеної відповідачем календарної вислуги років шляхом зарахування окремих періодів служби на пільгових умовах.
Отже, між предметом даного спору та правовідносинами, врегульованими частиною третьою статті 51 Закону №2262-ХІІ, відсутній необхідний правовий зв`язок.
Сам по собі факт того, що у разі задоволення позову визначена відповідачем вислуга років може бути врахована під час подальшого перерахунку пенсії, не змінює характеру спірних правовідносин та не є підставою для автоматичного застосування положень статті 51 Закону №2262-ХІІ.
Інше тлумачення зазначеної норми фактично означало б можливість оскарження без будь-яких часових обмежень будь-яких рішень суб`єктів владних повноважень щодо проходження служби лише з тих підстав, що такі рішення у майбутньому можуть вплинути на розмір пенсійного забезпечення особи.
Такий підхід не відповідав би принципу правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права, та фактично нівелював би встановлені процесуальним законом строки звернення до адміністративного суду.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що заявлені позивачем вимоги пов`язані виключно із реалізацією права на соціальний захист.
Безумовно, визначення вислуги років може впливати на подальший обсяг пенсійного забезпечення особи. Проте зазначена обставина характеризує лише правові наслідки можливого задоволення позову, а не визначає предмет і підстави заявлених вимог.
Саме предмет спору є визначальним при вирішенні питання про застосування процесуальних строків звернення до адміністративного суду, а не ті майнові чи соціальні наслідки, які можуть настати у разі його задоволення.
Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги не можуть розглядатися як спір щодо призначення, перерахунку або виплати пенсії.
Разом із цим колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 січня 2021 року у справі №520/11178/20, від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, від 15 вересня 2020 року у справі №635/7878/16-а, а також в інших судових рішеннях, наведених в апеляційній скарзі.
Аналіз змісту зазначених судових рішень свідчить, що правові висновки, сформульовані Верховним Судом, стосуються правовідносин, пов`язаних із призначенням, перерахунком або виплатою пенсії, невиконанням органами Пенсійного фонду України чи іншими уповноваженими органами обов`язку щодо здійснення такого перерахунку, а також застосування строків звернення до суду у спорах про соціальне забезпечення.
Натомість у даній справі спір виник не щодо права позивача на призначення або перерахунок пенсії та не щодо дій органу Пенсійного фонду України.
Предметом позову є правомірність дій Головного управління Національної поліції у Вінницькій області при визначенні календарної вислуги років позивача та зарахуванні окремих періодів служби на пільгових умовах.
Отже, наведені апелянтом постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин та щодо інших правовідносин, а тому самі по собі не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права у даній справі.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду правовий висновок, викладений у постанові суду касаційної інстанції, підлягає застосуванню лише за умови подібності правовідносин, що передбачає тотожність предмета спору, підстав позову, змісту спірних правовідносин та фактичних обставин, установлених судами.
Сам лише факт того, що наслідком задоволення позову може бути зміна розміру пенсійного забезпечення, не свідчить про тотожність правовідносин із тими, які були предметом розгляду у справах, на які посилається апелянт.
Не можуть бути прийняті до уваги й доводи апеляційної скарги про наявність триваючого правопорушення.
Триваючим є таке правопорушення, яке характеризується безперервним невиконанням покладеного законом обов`язку або постійним здійсненням протиправної поведінки протягом певного періоду часу.
Водночас визначення календарної вислуги років здійснюється відповідачем шляхом прийняття відповідного рішення при оформленні матеріалів щодо проходження служби та звільнення особи.
Саме з моменту визначення вислуги років позивачеві стало відомо про її розмір та, відповідно, про можливе порушення свого права.
Подальше використання визначеної вислуги років при реалізації позивачем права на пенсійне забезпечення не свідчить про триваючий характер оскаржуваних дій відповідача, а лише відображає наслідки прийнятого рішення.
Доводи апеляційної скарги про порушення права позивача на соціальний захист також не спростовують законності оскаржуваної ухвали.
Право особи на судовий захист є гарантованим Конституцією України, однак його реалізація здійснюється у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Однією із гарантій принципу правової визначеності є встановлення процесуальних строків звернення до суду, дотримання яких забезпечує стабільність публічно-правових відносин та рівність усіх учасників судового процесу.
Із матеріалів справи не вбачається існування об`єктивних обставин, які були б непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та унеможливили своєчасне звернення до адміністративного суду.
Фактично усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із правовою оцінкою судом першої інстанції характеру спірних правовідносин та необхідності застосування до них статті 51 Закону України №2262-ХІІ, однак наведені доводи не спростовують установлених судом обставин та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та правомірно залишив позовну заяву без розгляду відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно зі статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.