ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 333/2447/24

провадження № 61-4841 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трачук Наталія Іванівна, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року у складі судді Стоматов Е. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2025 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Онищенка Е. А., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позов мотивований тим, що вона зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира не приватизована, є комунальною власністю. Наймач квартири, її мати ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак без згоди інших зареєстрованих в квартирі осіб вона не має можливості змінити умови договору найму житлового приміщення.
Вказувала, що у зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є членами її сім`ї, не проживають у квартирі вже більше десяти років, житлом не цікавляться, не беруть участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг. Вона позбавлена можливості оформити субсидію через відсутність інформації про доходи відповідачів, місцеперебування яких на теперішній час не відоме. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 чи вимагала укладення з нею відповідного договору найму у встановленому законом порядку, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачі порушують її права як наймача спірного жилого приміщення. 
Суд також зазначив, що оскільки у матеріалах справи відсутні докази правомірності користування позивачкою спірним жилим приміщенням, вона не набула права на звернення до суду з вимогами про визнання інших осіб такими, що втратили право на користування цим жилим приміщенням.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І. залишено без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що між матір`ю позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (дядьком позивачки) існував спір щодо порядку користування спірною квартирою. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року, яке набрало законної сили, вселено ОСОБА_4 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; змінено порядок користування вказаною квартирою та виділено в користування ОСОБА_4 та його неповнолітнім дітям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ізольовану кімнату, площею 10, 9 кв. м, іншу кімнату виділено ОСОБА_5 та її дітям - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; кухню, коридор, ванну та туалет залишено і спільному користуванні сторін. 
Суд констатував, що у зв`язку зі зміною порядку користування спірним житловим приміщенням позивачка позбавлена права пред`явлення вимог до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 квітня 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Трачук Н. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18, від 03 квітня 2024 року у справі № 161/126/23, від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19, від 26 вересня 2024 року у справі № 183/271/22, а також не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 333/2447/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

20 травня 2025 року справа № 333/2447/24 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що обставини непроживання відповідачів у спірній квартирі підтверджуються належними і допустимими доказами та не заперечувалися відповідачем ОСОБА_4 в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди не врахували, зокрема, висновки Верховного Суду щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, викладені у постановах від:
- 26 вересня 2024 року у справі № 183/271/22 про те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки; 
- 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18 про те, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк; 
- 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 про те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо); 
- 03 квітня 2024 року у справі № 161/126/23, в якій вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. 
Вказує, що суд першої інстанції самоусунувся від встановлення обставин відсутності відповідачів у спірному жилому приміщенні понад встановлені ЖК України строки та встановлення фактичного місця проживання відповідачів, а суд апеляційної інстанції не встановивши поважних причин непроживання відповідачів у спірній квартирі, залишив в силі незаконне судове рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до ордеру № 3939 серії А-ІІІ, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя від 25 травня 1978 року № 161/1, ОСОБА_9 на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_5 (доньку), ОСОБА_4 (сина) надано право на заселення у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 31).

Вказана квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя.

25 лютого 2004 року між управлінням будинками № 24 житлового управління (відділу комунального господарства) Комунарського району в особі керуючого Алексеєнко С. В., з одного боку, та ОСОБА_5 (наймачем), з другого боку, укладено договір найму житлового приміщення № 753 - квартири АДРЕСА_1 (а. с. 3).

ОСОБА_5 є матір`ю позивачки ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя 07 травня 1996 року, актовий запис № 360 (а. с. 8).

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 18 березня 2024 року, довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 18 листопада 2021 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 5, 11, 12, 13).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2010 року, у справі № 2-30/2009, у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, КП ВРЄЖО № 5 м. Запоріжжя, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_4 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , служба у справах дітей Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про вселення задоволено; вселено ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 46-47).

06 травня 2010 року старшим державним виконавцем Комунарського відділку державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Нєдєльською О. Г. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-30, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 15 квітня 2010 року, проведено добровільне вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується актом державного виконавця від 06 травня 2010 року (а. с. 43).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року у справі № 2-1276/2011, яке набрало законної сили 08 квітня 2011 року, вселено ОСОБА_4 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 . Змінено порядок користування вказаною квартирою та виділено в користування ОСОБА_4 та його неповнолітнім дітям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ізольовану кімнату, площею 10, 9 кв. м, іншу кімнату виділено ОСОБА_5 та її дітям - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Кухню, коридор, ванну та туалет залишено і спільному користуванні сторін. В позові ОСОБА_6 про укладення окремого договору найму житлового приміщення відмовлено (а. с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 12 жовтня 2021 року, актовий запис № 2644 (а. с. 6).

ОСОБА_1 не є наймачем квартири АДРЕСА_1 , відповідний договір у встановленому законом порядку з нею не укладався. 

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , зі сторонами знайома, вони є її сусідами. ОСОБА_1 мешкає у спірній квартирі довгий час, ОСОБА_4 та його дітей вона давно не бачила.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трачук Н. І., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої-другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою, другою статті 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа продовжує мати намір ставитися до жилого приміщення як до свого місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що відповідачі ОСОБА_4 та його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на законних підставах набули право користування спірною квартирою, оскільки згідно з ордером № 3939 серії А-ІІІ від 25 травня 1978 року квартира надана на сім`ю із трьох осіб: ОСОБА_9 та його дітей ОСОБА_5 (доньку), ОСОБА_4 (сина).

ОСОБА_5 (мати позивачки ОСОБА_1 ) з 25 лютого 2004 року була наймачем вказаної квартири на підставі укладеного з управлінням будинками АДРЕСА_3 житлового приміщення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Згідно зі статтею 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України.

Положеннями частин першої, другої статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що після смерті наймача спірної квартири ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_1 не вимагала визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, не зверталась до компетентних органів для укладення з нею відповідного договору найму спірного житлового приміщення.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 як членом сім`ї наймача не надано належних доказів порушення її прав відсутністю відповідачів у спірній квартирі, як і не наведено належного обґрунтування порушення її прав, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18, від 03 квітня 2024 року у справі № 161/126/23, від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19, від 26 вересня 2024 року у справі № 183/271/22, на які заявниця посилається у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трачук Н. І., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трачук Наталія Іванівна, залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк