Справа № 456/824/26
Провадження № 2/456/1050/2026

РІШЕННЯ
іменем України
(заочне)

28 липня 2026 року місто Стрий 

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Яніва Н. М. ,
за участю секретаря судового засідання   Сунак Н.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкту спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,-

встановив:

Стислий виклад позицій сторін та інших учасників справи.
Позивачка ОСОБА_1 , звернулася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт житлової нерухомості - квартиру загальною площею (кв.м) : 43,29 за адресою АДРЕСА_1 та провести поділ спільної сумісної власності подружжя визнавши за нею, право власності на 1/2 ідеальну частину квартири Загальною площею (кв.м): 43,29, за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за період перебування у шлюбі, 13.11.1997 року, сторонами за спільні кошти в інтересах сім`ї, для подальшого проживання, було набуто майно, квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу та реєстрація права власності були оформлені на ОСОБА_2 - відповідача по справі. Позивачка зазначає, що оскільки на початку спільного сімейного життя, відносини подружжя ґрунтувалися на принципі взаємної довіри, у неї були відсутні підстави для заперечень проти оформлення права власності виключно на відповідача. Повідомляє, що вона, разом з спільними з відповідачем дітьми офіційно зареєстровані за адресою місця знаходження квартири, та фактично там проживають з моменту купівлі й до сьогоднішнього дня, а відповідач з`їхав із квартири, його місце перебування на даний час їй невідоме. Позивачка звертає увагу, що виключно нею, з моменту розлучення, несуться усі витрати по утриманню квартири та її ремонту. Вважає, що зазначений об`єкт нерухомості згідно імперативних приписів чинного законодавства України відноситься до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, та просить провести поділ майна подружжя.
Відповідач, у запропонований строк відзив на позовну заяву не подав, свою позицію у справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навів.
Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.02.2026 року головуючим суддею щодо розгляду вищевказаної позовної заяви визначено суддю Яніва Н.М..
На виконання положень ч. 6 ст. 187 ЦПК Українисуддею вжито заходів для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, який не є суб`єктом підприємницької діяльності - відповідача ОСОБА_2 .
Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янів Н.М. від 18.02.2026 року, позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкту спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжяприйнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалами, занесеними до протоколу судового засідання, від 12.03.2026 та 02.04.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.04.2026 року закрито підготовче провадження у даній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті 12 травня2026 року о 10:15 год. у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області (вул. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область).
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.05.2026 року розгляд справи було відкладено, у зв`язку неявкою сторін у судове засідання.
У судовому засіданні котре відбулося 01.06.2026 року оголошено перерву.
Розгляд справи по суті відбувся 30.07.2026 року з участю представника позивачки.
При цьому, в силу положень ст. 280 ЦПК України суд вважає неявку відповідача в судове засідання такою, що вчинена без поважної причини, оскільки такий належним чином повідомлявся про час та дату розгляду справи, шляхом скерування рекомендованого листа з повідомленням та розміщення оголошень на офіційному вебсайті «Судова влада», та за згодоюпозивачки та її представника, вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку.
Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.
Встановленні судом фактичні обставини справи.
Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.
Судом встановлено, що з 09.12.2004 року між сторонами розірвано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .
За час перебування у шлюбі 13.11.1997 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу та реєстрація права власності були оформлені на ОСОБА_2 - відповідача по справі, що підтверджується копією договору купівлі-продажу серії НБ № 0350901 від 13 листопада 1997 року, який був виданий та посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І..
Згідно довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості квартири АДРЕСА_2 від 16.12.2025 року, вартість квартири, що отримана в результаті оцінки становить 1312402,42 грн.
 
Відповідно до записів у будинковій книзі в спірній квартирі зареєстрована позивача ОСОБА_1 та діти колишнього подружжя, натомість відповідач ОСОБА_2 – вибув з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 .
 
Поряд з цим, з одержаної судом інформації, встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: с. Пасат, Балтський район, Одеська область.
 
Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема, статтею 82 ЦПК України, яка закріплює підстави звільнення від доказування. 
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.
Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Мотиви, з яких виходить суд.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ч. 1,2 ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя..
При цьому, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20 грудня 2018р. у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.
Суд, після всебічного і повного з`ясування всіх фактичних обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.
Незважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено на ім`я відповідача ОСОБА_2 , а право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за ним, судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя. 
Доказів того, що квартира була придбана за особисті кошти відповідача або на інших підставах, які відповідно до закону виключають поширення на неї режиму спільної сумісної власності подружжя, матеріали справи не містять.
Водночас суд враховує, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, є такою, що може бути спростована. Один із подружжя має право оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на конкретний об`єкт майна, у тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування зазначеної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Разом із тим відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов, заперечень та доказів на підтвердження обставин, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, не скористався. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира є його особистою приватною власністю або була придбана за рахунок його особистих коштів, відповідачем суду не надано.
За таких обставин презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не була спростована, а тому суд дійшов висновку, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За таких обставин, враховуючи, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що частки сторін у праві власності на зазначене нерухоме майно є рівними та становлять по частині за кожним із них.
Отже, з метою захисту порушеного права позивачки ОСОБА_1 та припинення правової невизначеності щодо належності спірного майна, суд вважає за необхідне здійснити поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за позивачкою права власності на частину квартири та за відповідачем права власності на 1/2 частину цієї квартири.
З огляду на встановлені обставини справи, надані сторонами докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 242, 259, 264-265, 280 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкту спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт житлової нерухомості - квартиру загальною площею 43,29 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власність на частку нерухомого майна, а саме квартиру загальною площею 43,29 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнати за  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власність на частку нерухомого майна, а саме квартиру загальною площею 43,29 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повне найменування учасників справи:
 
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Назар ЯНІВ