СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2556/25

пр. № 2/759/537/26
02 лютого 2026 року суддя Святошинського районного суду м. Києва П`ятничук І.В., розглянувши без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Сенс БАНК» 29.01.2025 року звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, яким просить виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «АЛЬФА_БАНК».
Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року.
Тобто, станом на дату подачі позову АТ «Альфа-Банк» є правонаступником прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».
12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа- Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Так, позивачу належить на праві приватної власності - квартира, загальною площею 55,3 кв. м., житловою площею 29,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За Позивачем таке право було зареєстроване відповідно до договору іпотеки.
17.04.2007 року між Позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 10-29/3279, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 99900,00 доларів США.
В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 10-29/3279, 17.04.2007 р. між позивачем та ОСОБА_1 як «Іпотекодавець» було підписано договір іпотеки № 02-10/1313, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку: квартиру, загальною площею 55,3 кв. м., житловою площею 29,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки ОСОБА_2 не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «УКРСОЦБАНК» звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.
Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Сенс Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п. п. 4.5.3. Договору іпотеки від 17.04.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Геращенко В.В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48634675 від 11.09.2019 року. Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2019 р., було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», а саме на: квартиру, загальною площею 55,3 кв. м., житловою площею 29,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є АТ «Альфа Банк».
Втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування.
Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про усунення порушень та про добровільне звільнення житлового приміщення/виселення.
Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії Відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.
Таким чином, подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Сенс Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Сенс Банк».
З огляду на вище викладене позивач просить суд виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 31.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив.
03.09.2025 року представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Федосєєвою Т.Р. до суду було подано відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
17.04.2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 10-29/3279, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 99900,00 доларів США.
17.04.2007 р. між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 02-10/1313, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. 
Відповідно до п.1.1. Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником всіх зобов`язань за основним зобов`язанням за Договором кредиту № 10-29/3279, укладеним між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 17.04.2007 р., а саме: квартиру загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
П.п. 1.2. договору Вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить 656500,00 гривень, що за визначеним на день укладання цього Договору Національним банком України курсом (100 долар США = 505,00 гривень) складає еквівалент 130000,00 доларів США.
П.п.1.3. договору вартість Предмету іпотеки, відповідно до довідки-характеристики № 1236481, виданої 27.03.2007 року Київським підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» становить 37288,05 грн.
П.п.1.4. договору зміст та розмір Основного зобов`язання, строк і порядок його виконання.
П.п.1.4.1. повернення Іпотекодавцем Кредиту за Договором кредиту в сумі 99900,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 16.04.2022 року.
Відповідно до п. 1.4.2 сплата процентів за користування кредитом за договором в розмірі 12,25 процентів річних та комісій у розмірі , в строк та в порядку, що визначені договорами, якими обумовлене основне зобов`язання.
Відповідно до п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «АЛЬФА-БАНК».
Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року.
12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа- Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Геращенко В.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48634675 від 11.09.2019 року. Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2019 р., за АТ «Альфа-Банк» було зареєстровано право власності на спірну квартиру, загальною площею 55,3 кв. м., житловою площею 29,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є АТ «Альфа Банк».
Як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 106107223 від 25.01.2024 р. про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Матеріали справи містять звернення позивача до відповідачів з вимогою звільнення житлового приміщення/виселення.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно з положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
За змістом цих норм особам, яких виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмови у задоволенні позову про виселення.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі №310/2950/18, постанові Верховного Суду від 02 вересня 2021 року у справі №345/2518/19.
Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 06.08.2025 року у справі № 759/12237/20 встановлено, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є постійним місце проживання ОСОБА_1 .
Конституційний Суд України, зокрема у своєму рішенні N 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Споживач - фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. З цією метою держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою, зокрема шляхом внесення змін у ст. 109 ЖК України.
Невиконання відповідачем зобов`язань за кредитом, який був отриманий ним в іноземній валюті, стало підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно за банком - іпотекодержателем і як наслідок пред`явлення банком позову про виселення відповідачів з неповнолітніми дітьми із житла.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом, на переконання суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Крім того, пунктом 5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
За таких обставин, у задоволенні позову в частині виселення відповідачів слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмітити, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації.
Зважаючи на те, що позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку відповідачів є похідною від позовної вимоги про їх виселення, у задоволенні якої судом відмовлено, суд вважає, що правові підстави для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів відсутні.
Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
У зв`язку з відмовою у позові в повному обсязі витрати, пов`язані зі сплатою судового збору слід покласти за правилами статті 141 ЦПК України на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя:        І.В. П`ятничук