Єдиний унікальний номер судової справи 462/106/26
Номер провадження 2-др/462/43/26

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(додаткове)

04 серпня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Галайко Н. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду у м. Львові письмову заяву уповноваженого представника позивача - Романенка Михайла Едуардовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс»), код ЄДРПОУ: 42649746, електронна пошта: info@dgfinance.com.ua, місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 до  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

І. Щодо рішення, прийнятого по суті спору
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/106/26 від 10.06.2026 року ухвалено:
«1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1403129499793 від 31.01.2024 року у розмірі 11 820 грн. 00 коп.
3. Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі - 2 442 грн. 40 коп.
4. Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у сумі - 6 000 грн. 00 коп.» (а.с. 135-143).

ІІ. Щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, правової позиції позивача
Уповноважений представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М. Е., 10.07.2026 року (вх. № 18370) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований у системі «Електронний суд» 09.07.2026 року) про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просить суд:
- ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року у розмірі 2 662 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку зі складенням та поданням апеляційної скарги, у розмірі 2 500 грн. 00 коп.
Заява обґрунтована зокрема тим, що 10.06.2026 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення у цивільній справі № 462/106/26, яким позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено. Разом із тим судом не вирішено питання про розподіл усіх судових витрат, понесених позивачем під час розгляду цієї справи. Зокрема, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року позовну заяву було повернуто заявнику. Не погодившись із зазначеною ухвалою, позивач був змушений звернутися до Львівського апеляційного суду з апеляційною скаргою. Постановою Львівського апеляційного суду від 23.02.2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.У зв`язку з поданням апеляційної скарги позивач поніс судові витрати, а саме: судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 662 грн. 40 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 14260 від 13.01.2026 року; витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з підготовкою апеляційної скарги на ухвалу суду про повернення позовної заяви, у розмірі 2 500 грн. 00 коп., що підтверджується рахунком адвокатського бюро від 12.01.2026 року. Постанова Львівського апеляційного суду питання розподілу зазначених судових витрат не вирішувала, оскільки нею не було ухвалено остаточного рішення у справі, а лише скасовано ухвалу, що перешкоджала подальшому провадженню, та направлено матеріали справи для продовження розгляду. Остаточний розподіл судових витрат мав бути здійснений судом першої інстанції після вирішення спору по суті.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.07.2026 року для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення визначено головуючого суддю - Галайко Н. М.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.07.2026 року постановлено прийняти до розгляду заяву уповноваженого представника позивача - Романенка М. Е. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат у цивільній справі № 462/106/26. Запропоновано ОСОБА_1 у триденний строк з дня отримання даної ухвали надати до суду свої письмові міркування щодо заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення (з одночасним направленням копії іншим учасникам справи).

ІІІ. Щодо правової позиції відповідача
10.07.2026 року (вх. № 18457) від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пишногуб Н. О. до суду надійшло заперечення на заяву (документ сформований у системі «Електронний суд» 10.07.2026 року).
Із змісту вказаного заперечення вбачається, що сторона відповідача заперечує, щодо задоволення заяви, просить відмовити у задоволені такої. Зокрема вказано, щопозивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішеннялише 09.07.2026 року, тобто майже через місяць після ухвалення рішення від 10.06.2026 року,долучивши документи, які, на його думку, підтверджують понесення відповідних витрат.Дійсно, зазначена ухвала була скасована постановою Львівського апеляційного суду, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Однак після повернення справи на розгляд до суду першої інстанції, позивач не заявляв вимог про відшкодування зазначених витрат, не подавав доказів їх понесення, не надавав їх розрахунку та не порушував питання про їх розподіл до ухвалення рішення у справі.Посилання заявника на те, що відповідні документи були подані разом з апеляційною скаргою, не може бути підставою для їх стягнення у порядку ухвалення додаткового рішення, оскільки процесуальний порядок розподілу судових витрат визначається положеннями ЦПК України та передбачає їх належне заявлення саме під час розгляду справи судом, який здійснює остаточний розподіл судових витрат. Суд першої інстанції не залишив невирішеним питання про розподіл судових витрат, а вирішив його в межах тих вимог та доказів, які були заявлені позивачем під час розгляду справи. Натомість витрати, пов`язані з апеляційним оскарженням ухвали про повернення позовної заяви, позивачем до ухвалення рішення не заявлялися, а тому відсутні підстави вважати, що суд не вирішив питання про такі витрати у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України. Обставини, на які позивач посилається у заяві про ухвалення додаткового рішення, не були предметом розгляду суду не через невирішення судом відповідного питання, а виключно внаслідок того, що позивач своєчасно не заявив про необхідність їх розподілу та не дотримався процесуального порядку їх підтвердження.

ІV. Позиція суду
Суд, розглянувши письмову заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат, перевіривши матеріали цивільної справи № 462/106/26, з урахуванням поданих доказів, дійшов висновку про наступне.
Додаткове рішення ухвалюється у випадках, коли після постановлення основного рішення залишається невирішеним питання, що має значення для повного і всебічного вирішення спору. У межах такого розгляду суд перевіряє наявність підстав для розподілу судових витрат, їх обґрунтованість та документальне підтвердження.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу.
Такі судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалено рішення, за умови доведення їх реальності, необхідності та співмірності зі складністю справи, обсягом виконаних робіт і значенням результату для сторін.
Подані документи повинні підтверджувати факт сплати судового збору, розмір сплати такого, а також укладення договору про надання правничої допомоги, обсяг наданих послуг, здійснення оплати та зв`язок цих послуг із розглядом конкретної справи.
Оцінюючи надані матеріали при вирішенні питання щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує характер і складність спору, тривалість розгляду, зміст і кількість процесуальних документів, підготовлених представником, а також інші обставини, що мають значення для визначення розумного розміру витрат.
Розмір компенсації витрат на правничу допомогу визначається судом із дотриманням принципів розумності, справедливості та співмірності, які забезпечують баланс прав і обов`язків сторін у процесі
Окремо суд зазначає, що це рішення ухвалюється з урахуванням періоду перебування головуючого судді у відпустці.

V. Фактичні обставини, встановлені судом
Із позовної заяви, зокрема, вбачається, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було повернуто заявнику.
Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенком М. Е., 14.01.2026 року (вх. № 928/26) до Львівського апеляційного суду подано апеляційну скаргу на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року (документ сформований у системі «Електронний суд» 14.01.2026 року).
Згідно платіжної інструкції № 14260 від 13.01.2026 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662 грн. 40 коп. (а.с. 66).
Копією договору № 42649746-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 року стверджується, що такий укладено між адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» в особі керуючого Міньковської А. В. та ТОВ «Діджи Фінанс» (а.с. 158-160).
Із детального опису робіт (надання послуг) виконаних АБ «Анастасії Міньковської» необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення заборгованості вбачається, що загальна вартість таких складає 2 500 грн. 00 коп. (а.с. 161).
Матеріали справи містять також:
- додаткову угоду № 1403129499793 до договору № 42649746-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 року (а.с. 163);
- акт № 1403129499793 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 12.01.2026 року (а.с. 155);
- рахунок на оплату № 26 від 12.01.2026 року на суму 2 500 грн. 00 коп. (а.с. 162);
- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 11306/10 від 02.11.2023 року видане Міньковській А. В. (а.с. 156);
Так, загальна вартість наданих послуг за домовленістю складає 2 500 грн. 00 коп.
Постановою Львівського апеляційного суду від 23.02.2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено, ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року скасовано і направлено справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

VІ. Мотиви суду при ухваленні додаткового рішення та застосовані норми права
Пунктом 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3. ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу;
Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
Положеннями ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно положень ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14- 382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».
Також, суд приймає до уваги правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 року по справі № 915/606/21, де вказано наступне: «Верховний Суд зазначає про те, що у разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту, про що обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові у цій справі. Крім того, подібні висновки Верховного Суду містяться і у постанові від 19.11.2021 року у справі № 910/4317/21».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року зазначено наступне:
«Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду вважає, що посилання представника позивачки, що документи по суті справи підписувалися та подавалися до суду безпосередньо особою, що, на його думку, ставить під сумнів фактичні обсяги наданої правничої допомоги адвокатом не підтверджено, оскільки відповідачкою доведено реальність надання правничої допомоги.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26.09.2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 року у справі № 607/4341/20 (провадження № 61-18451св20) вказано, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц.
Також, суд приймає до уваги, що як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Окрім цього, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 910/15191/19).
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Схожий висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).
Суд приймає до уваги те, що сторона відповідач своїм правом на подачу клопотання про зменшення розміру судових витрат не скористалась.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (постанова Верховного Суду від 13.02.2024 року у справі № 922/1583/23).
Разом з цим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі № 160/19098/21).
Попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 31.08.2023 року у справі № 824/20/23, від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19).
Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Отже при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності та пропорційності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.

VІІ. Висновки суду
Зважаючи на те, що при постановленні рішення судом не вирішено питання щодо розподілу судових витрат, зокрема, про стягнення з відповідача сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, суд вважаю за необхідне ухвалити додаткове рішення в справі, яким стягнути з відповідача на користь позивача такий судовий збір у розмірі 2 662 грн. 40 коп.
Крім цього, враховуючи предмет та складність питання, яке було предметом розгляду судом, обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 1 500 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності, 
Окрім цього, суд звертає увагу на те, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі № 914/2848/22, провадження № 12-66гс23).
Враховуючи наведене та керуючись ст. 2-13, 133, 137, 141, 270, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

1. Письмову заяву уповноваженого представника позивача - Романенка Михайла Едуардовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі - 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп.

3. Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

4. Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили
Додаткове рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ст. 354 ЦПК України).
Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Суддя/підпис/      
Згідно з оригіналом.
Суддя:        Н. М. Галайко