Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 р. № 520/11764/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (код ЄДРПОУ 08592313, 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць 5) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за 6 місяців;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за 6 місяців в розмірі 25 576 грн. 46 коп. (двадцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят шість гривень сорок шість копійок).
В обґрунтуванні адміністративного позову зазначено, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, що стало підставною для звернення позивачем до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Судом встановлено, що позивач проходив службу з 13 жовтня 1992 року по 24 квітня 2015 року в органах внутрішніх справ. 
Наказом МВС України від 21.04.2015 № 536 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності керівників управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області» до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади начальника УКЗ ГУМВС України в Харківській області.
Наказом ГУМВС України в Харківській області від 23.04.2015 № 175 о/с ОСОБА_1 було звільнено з посади та зараховано в розпорядження ГУМВС України в Харківській області з 22.04.2015.
Наказом ГУМВС України в Харківській області від 24.04.2015 № 176 о/с ОСОБА_1 було звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п «Б» (через хворобу), який перебуває у розпорядженні ГУ, з 24.04.2015.
Не погодившись із застосованим дисциплінарним стягненням, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року по справі № 820/5541/15 позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Міністерства Внутрішніх справ України, треті особи: ОСОБА_2 - т.в.о. начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, ОСОБА_3 - Міністр внутрішніх справ України, начальник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області - Дмитрієв А.А. про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії та поновлення на роботі - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 536 від 21.04.2015 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності керівників управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області" в частині накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади полковника міліції ОСОБА_1 , начальника управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 727 о/с від 22.04.2015 року в частині звільнення з посади начальника управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області полковника міліції ОСОБА_1 з 22.04.2015 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 175 о/с від 23.04.2015 року про звільнення з посади та зарахування в розпорядження Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області полковника міліції ОСОБА_1 , начальника управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області з 22.04.2015 року, відповідно до п. 45 "д" (у порядку дисциплінарного стягнення) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УССР від 29.07.1991 року № 114. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 176 о/с від 24.04.2015 року про звільнення згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п. "Б" (через хворобу) полковника міліції ОСОБА_1 /У-026101/, який перебуває у розпорядженні ГУ, з 24.04.2015 року. Поновлено полковника міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді начальника управління кадрового забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 22 квітня 2015 року. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 /У-026101/ грошове забезпечення за квітень 2015 року з урахування премії у розмірі 5 274,68 грн. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області перерахувати та доплатити полковнику міліції ОСОБА_1 / У-026101/ начальнику управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби додатково у сумі 73 845 грн. 52 коп. (з урахуванням грошового забезпечення за квітень 2015 року, перерахованого з урахуванням премії за квітень у розмірі 5 274,68 грн.). Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату (грошове утримання) за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2015 року до моменту винесення судового рішення. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2015 апеляційну скаргу МВС України, ГУМВС України в Харківській області задоволено частково. Скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015р. по справі № 820/5541/15 в частині зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області перерахувати та доплатити полковнику міліції ОСОБА_1 (У-0260101) начальнику Управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби додатково у сумі 73845 грн. 52 коп. (з урахуванням грошового забезпечення за квітень 2015 року, перерахованого з урахуванням премії за квітень у розмірі 5274,68 грн.) і ухвалити нову постанову, якою в цій частині позову ОСОБА_1 відмовити. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015 року по справі №820/5541/15 - залишено без змін.
На виконання судових рішень, ОСОБА_1 було поновлено на посаді та наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 № 604 о/с ОСОБА_1 було звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п «Б» (через хворобу), з 06.11.2015.
Таким чином у період з 22.04.2015 по 05.11.2015 ОСОБА_1 перебував у розпорядженні ГУМВС України в Харківській області.
На підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015 та Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2015 у справі № 820/5541/15 наказом ГУМВС України в Харківській області від 05.11.2015 № 594 о/с ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника управління кадрового забезпечення ГУ, з 22.04.2015 з виплатою середньомісячного забезпечення за час вимушеного прогулу з 24.04.2015 по 02.09.2015.
В адміністративному позові позивач посилається на те, що за період проходження служби останньому було нараховане та виплачене грошове забезпечення в неповному обсязі, що стало підставою для звернення до суду у справі №520/20659/25.
Відповідно до ч. 4. ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 по справі №520/20659/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсацію за невикористані відпустки: за 2007 рік — 15 діб додаткової відпустки, за 2008 рік — 11 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки, за 2009 рік — 15 діб додаткової відпустки, за 2013 рік — 15 діб додаткової відпустки, за 2014 рік - 25 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки. Зобов`язати Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки: за 2007 рік — 15 діб додаткової відпустки, за 2008 рік — 11 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки, за 2009 рік — 15 діб додаткової відпустки, за 2013 рік — 15 діб додаткової відпустки, за 2014 рік - 25 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2026 апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 по справі №520/20659/25 залишено без змін.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 по справі №520/20659/25 позивачу 10.04.2026 була нарахована сума грошової компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 15 599,22 грн, що підтверджується випискою операції рахунку позивача.
Однак позивач посилається на те, що відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми індексації грошового забезпечення у повному обсязі.
Позивач вважає ненарахування та невиплату середнього заробітку за час несвоєчасної виплати суми індексації грошового забезпечення у повному обсязі протиправним, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу наведених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність.
Однак, указаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.
Суд ураховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Згідно п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні начисло відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд зазначає, що враховуючи наведене, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.
Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовцям обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року та дійшла висновку, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Так, Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 по справі №520/20659/25 було вирішено спір щодо належного нарахування та виплати грошової компенсацію за невикористані відпустки позивача.
На виконання вказаного судового рішення відповідачем здійснено виплату грошової компенсацію за невикористані відпустки позивача у розмірі 15 599,22 грн, що підтверджується випискою операції рахунку позивача від 10.04.2026.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що належні позивачу при звільненні суми грошового забезпечення, а саме грошової компенсацію за невикористані відпустки, не були виплачені відповідачем у день звільнення позивача зі служби 24.04.2015, а фактичний розрахунок у цій частині проведено лише 10.04.2026. 
Суд зазначає, що грошова компенсація за невикористані відпустки входить до складу грошового забезпечення та належить до виплат, які особа мала право отримати під час проходження служби, а у разі звільнення - у складі остаточного розрахунку.
Невиплата такої суми у належному розмірі на момент звільнення свідчить про непроведення з позивачем повного остаточного розрахунку. 
Доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 116, 117 КЗпП України, суд відхиляє, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження служби цивільного захисту, не врегульовано питання відповідальності роботодавця/органу служби за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні. 
За таких обставин положення КЗпП України підлягають застосуванню субсидіарно як норми, що встановлюють гарантії захисту права особи на своєчасне отримання належних їй виплат. 
Судом також враховано, що наявність спору щодо розміру належної позивачу індексації грошового забезпечення не звільняє відповідача від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки такий спір було вирішено на користь позивача судовим рішенням у справі №520/20659/25, а фактичне виконання такого рішення відбулося лише 10.04.2026.
Водночас позивач просить нарахувати середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за 6 місяців
Суд зазначає, що днем звільнення позивача є 06.11.2015, що підтверджується наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 № 604 о/с, копія якого долучена відповідачем до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 06.07.2026.
Відповідальність за затримку остаточного розрахунку підлягає обчисленню з наступного дня після звільнення, тобто з 07.11.2015.
З огляду на набрання 19.07.2022 чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено у редакції, що передбачає обмеження відповідальності роботодавця періодом не більш як шість місяців, суд вважає обґрунтованим визначення періоду відповідальності таким чином: з 25.04.2015 по 18.07.2022 - у повному обсязі, та з 19.07.2022 - не більш як за шість місяців. 
Кількість календарних днів затримки за період з 07.11.2015 по 18.07.2022 становить 2446 календарних днів. 
Період у шість місяців, який підлягає врахуванню після набрання чинності Законом №2352-IX, становить з 19.07.2022 по 19.01.2023, тобто 185 календарні дні. 
Загальна кількість календарних днів, які підлягають оплаті за середнім грошовим забезпеченням, становить 2631 календарних днів. 
На виконання ухвали суду про витребуванням доказів від 06.07.2026 відповідач надав до суду довідку про доходи позивача.
Так, відповідно до вказаної довідки, середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням = (грошове забезпечення за вересень 2015 року + грошове забезпечення за жовтень 2015 року)/(кількість діб у вересні + кількість діб у жовтні).
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить: (1450,00+1450,00) / (30+31) = 47,54 грн.
Відтак, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні становить: 47,54 грн х 2631 календарних днів = 125 077,74 грн.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, має компенсаційний, а не штрафний чи каральний характер. 
Саме компенсаційна природа такої виплати зумовлює необхідність застосування судом принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні її остаточного розміру. 
Суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відповідно до яких, вирішуючи питання про розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд має брати до уваги розмір простроченої заборгованості, період затримки, поведінку сторін, ймовірний розмір майнових втрат працівника, а також співмірність заявленої до стягнення суми із сумою несвоєчасно виплачених коштів. 
У цій справі сума несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення становить 15 599,22 грн, що підтверджується випискою операції рахунку позивача від 10.04.2026.
Водночас повний розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, обчислений судом, становить 125 077,74 грн, тобто перевищує суму несвоєчасно виплаченої індексації більш ніж у вісім раз. 
Суд бере до уваги, що несвоєчасно виплачена сума індексації грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення позивача, яка була донарахована та виплачена на виконання судового рішення, що свідчить про частковий характер порушення остаточного розрахунку при звільненні. 
Разом із тим, період затримки виплати є значним, оскільки позивача звільнено зі служби 06.11.2015 на підставі наказу ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 № 604 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п «Б» (через хворобу), тоді як фактична виплата грошової компенсацію за невикористані відпустки здійснена лише 10.04.2026. 
З огляду на компенсаційний характер відповідальності, розмір простроченої заборгованості, тривалість затримки, частковий характер невиплачених при звільненні сум, а також необхідність забезпечення справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача, суд вважає, що стягнення повного розрахованого розміру середнього грошового забезпечення у сумі 125 077,74 буде надмірним та таким, що не повною мірою відповідає принципам розумності, справедливості і пропорційності. 
За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні до співмірного розміру – 8 000,00 грн.
Визначена судом сума у розмірі 8 000,00 грн забезпечує належну компенсацію порушеного права позивача, не має штрафного характеру та відповідає принципам розумності, справедливості і пропорційності. 
Отже, позовні вимоги в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню шляхом визнаня протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні та стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 8 000,00 грн. 
При цьому, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, допущено протиправну бездіяльність, як пасивну форму поведінки у спірних правовідносинах, які відобразилися у ненарахуванні та невиплаті позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Суд також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу в судовому рішенні, оскільки наведених вище висновків суду не спростовують.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (код ЄДРПОУ 08592313, 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць 5) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (код ЄДРПОУ 08592313, 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць 5) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (код ЄДРПОУ 08592313, 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць 5) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 8000,00 грн. (вісім тисяч гривень 00 копійок). 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 13 липня 2026 року.

Суддя Н.А. Полях