справа № 635/14556/24
Провадження № 1-кп/635/613/2026

В И Р О К
Іменем України

16 липня 2026 року сел. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 
за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 
прокурора – ОСОБА_3 
обвинувачених: ОСОБА_4 
ОСОБА_5 
ОСОБА_6 
захисників - ОСОБА_7 
ОСОБА_8 (у режимі ВКЗ)
розглянувши у залі Харківського районного суду Харківської області у відкритому судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження №№ 12024221160001109 від 15.11.2024 , 1202421150001440 від 29.10.2024, 1202421160000545 від 05.06.2024
за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мерефа, Харківського району Харківської області, громадянина України, такого що не має на утримані неповнолітніх дітей, не одруженого, що інвалідом не є , із середньою освітою, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , депутатом рад не є, військовослужбовець Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 , який перебуває на посаді старшого стрільця-оператора 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 1 штурмової роти, у військовому званні «старший солдат», раніше судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки селища Красний Яр, Усурійського району, Приморського краю, російська федерація, громадянки України, не заміжньої, яка інвалідом не є, із середньою освітою, яка зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , яка депутатом рад не є, має на утриманні малолітню дитину, відповідно до ст.89 КК України раніше не судима.

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Харків, громадянина України, що не має на утримані неповнолітніх дітей, не одруженого, який інвалідом не є, із середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , депутатом рад не є, раніше судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадження Харківського районного суду Харківської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12024221160001109 від 15.11.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України.

В подальшому ухвалою Харківського районного суду Харківської області головуючому судді для вирішення питання про об`єднання був переданий обвинувальний акт у кримінальному провадженні №1202421160000545 від 05.06.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Згодом ухвалою Харківського районного суду Харківської області головуючому судді для вирішення питання про об`єднання був переданий обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12024221150001440 від 29.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 та особи, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Ухвалами Харківського районного суду Харківської області зазначені обвинувальні акти у кримінальних провадженнях були призначені до судового розгляду та об`єднані для подальшого розгляду.

Під час судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №12024221150001440 від 29.10.2024, у зв`язку з ухиленням особи, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження від суду, ухвалою Харківського районного суду Харківської області матеріали кримінального провадження в частині пред`явленого особі обвинувачення були виділені в окреме судове провадження, особу оголошено в розшук та надано дозвіл на затримання. У цьому кримінальному провадженні суд розглядає обвинувачення в обсязі лише щодо ОСОБА_5 за епізодом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який, за версією обвинувачення, був учинений ним спільно з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження,

Крім того, під час судового розгляду встановлено, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Зазначений вирок набрав законної сили та підлягає врахуванню судом під час вирішення питання про призначення покарання у цьому кримінальному провадженні.

У судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повністю визнали свою вину у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, підтвердили фактичні обставини, викладені в обвинувальних актах, не оспорювали їх та погодилися з правовою кваліфікацією своїх дій.

Потерпілі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, подавши письмові заяви про розгляд кримінального провадження за їх відсутності.

Суд роз`яснив обвинуваченим, їх захисникам, прокурорам та іншим учасникам судового провадження положення частини третьої статті 349 КПК України, зокрема те, що у разі недослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються, вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Переконавшись у тому, що обвинувачені правильно розуміють зміст пред`явленого їм обвинувачення, фактичні обставини кримінальних правопорушень, добровільно займають зазначену процесуальну позицію, усвідомлюють наслідки застосування порядку судового розгляду, передбаченого частиною третьою статті 349 КПК України, а також врахувавши відсутність заперечень з боку прокурорів та захисників, суд за згодою всіх учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися, та здійснив судовий розгляд у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

За таких обставин суд визнає встановленими наведені нижче фактичні обставини кримінальних правопорушень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на всій території України введено воєнний стан, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався та який діяв на час учинення описаних нижче кримінальних правопорушень.

Епізод вчинення кримінальних правопорушень
ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 .

Суд установив, що 15.11.2024 приблизно о 16 год. 20 хв. ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували біля залізничної станції «Артемівка», поблизу будинку № 3 по вул. Соборній у м. Мерефі Харківського району Харківської області, де побачили припаркований автомобіль марки ВАЗ 2107 ЗНГ білого кольору, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , законним користувачем та фактичним власником якого був ОСОБА_9 .

Достовірно знаючи, що зазначений автомобіль жодному з них не належить та дозволу на користування ним вони не мають, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вступили у попередню змову, спрямовану на незаконне заволодіння цим транспортним засобом з метою здійснення спільної поїздки.

Реалізуючи спільний умисел, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, скориставшись тим, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, підійшли до автомобіля та почали смикати ручки його дверей, намагаючись відчинити салон. Унаслідок таких дій ОСОБА_5 вдалося відчинити водійські двері та проникнути до салону транспортного засобу.

ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля та відчинив інші двері. ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , усвідомлюючи незаконність заволодіння транспортним засобом та діючи відповідно до спільного умислу, сіли до салону автомобіля: ОСОБА_6 — на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_4 — на заднє сидіння.

Оглядаючи салон автомобіля, вони виявили у підлокітнику залишений власником запасний комплект ключів. Використовуючи ці ключі, ОСОБА_5 запустив двигун автомобіля, після чого всі троє залишили на ньому місце вчинення кримінального правопорушення.

Під час руху на незаконно заволоділому автомобілі у ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спільний корисливий умисел на незаконне збагачення шляхом його відчуження.

Реалізуючи цей умисел, вони прибули на автомобілі ВАЗ 2107 ЗНГ білого кольору, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , до будинку АДРЕСА_4 , за місцем проживання ОСОБА_10 , якому шляхом обману продали зазначений автомобіль без відома і згоди його власника ОСОБА_9 .

У такий спосіб ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно заволоділи транспортним засобом — автомобілем марки ВАЗ 2107 ЗНГ білого кольору, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 37 337 грн. 48 коп., чим заподіяли потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на зазначену суму.

Отже, дії ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно, учинене за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, 15.11.2024 приблизно о 16 год. 25 хв., після незаконного проникнення до салону автомобіля марки ВАЗ 2107 ЗНГ білого кольору, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який використовувався ОСОБА_9 для зберігання особистих речей, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 побачили в салоні:

компресор «Ураган» марки «КА-У12050» у чорному чохлі вартістю 1 022 грн.;
манометр марки «KING» у чорному чохлі вартістю 95 грн. 20 коп.;
домкрат марки «Miol 80-131» у чорній коробці вартістю 2 037 грн.;
набір інструментів фірми «Boum AUTO», укомплектований 87 елементами, у чорній коробці вартістю 800 грн.;
укомплектовану автомобільну аптечку у чорній коробці, вартість якої через відсутність відомостей про її вміст визначити не вдалося.

У цей момент у ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спільний раптовий корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення зазначеного майна, яке належало потерпілому ОСОБА_9 .

Реалізуючи спільний умисел, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи умисно,повторно за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та в умовах воєнного стану, прибули на автомобілі приблизно о 16 год. 29 хв. до будинку АДРЕСА_4 , за місцем проживання ОСОБА_10 

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вийшли із салону автомобіля і запропонували ОСОБА_10 , який не був обізнаний про злочинне походження майна, придбати виявлені в автомобілі речі.

Продовжуючи реалізацію спільного умислу, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 дістали із салону автомобіля компресор «Ураган» марки «КА-У12050», манометр марки «KING», домкрат марки «Miol 80-131», набір інструментів фірми «Boum AUTO» та автомобільну аптечку.

ОСОБА_6 переніс викрадене майно на територію домоволодіння ОСОБА_10 , а ОСОБА_5 відчинив капот і багажник автомобіля з метою відшукання іншого майна, придатного для викрадення, однак такого майна не виявив та продовжив спостерігати за діями співучасників.

Після перенесення викраденого майна ОСОБА_4 , діючи відповідно до спільного корисливого умислу, підійшла до ОСОБА_10 та отримала від нього грошові кошти за майно, яке належало ОСОБА_9 .

У такий спосіб ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 таємно викрали належне ОСОБА_9 майно загальною вартістю 3 954 грн. 20 коп., розпорядилися ним на власний розсуд та заподіяли потерпілому майнову шкоду на зазначену суму.

Отже, дії ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України як повторно таємне викрадення чужого майна — крадіжку, вчинену за попередньою змовою групою осіб, поєднану з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану, повторно.

Епізод вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 .

Крім того, суд установив, що 22.05.2024 у ранковий час, точніше не встановлений, ОСОБА_4 прийшла в гості до свого знайомого ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_5 .
Перебуваючи на території домоволодіння, ОСОБА_4 зайшла до розташованого за вказаною адресою гаражного приміщення, де побачила на дивані належний ОСОБА_11 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi A-1» чорного кольору.

У цей момент у ОСОБА_4 виник раптовий корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення зазначеного телефону.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення та в умовах воєнного стану, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, а ОСОБА_11 спустився до льоху, шляхом вільного доступу взяла з дивана мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi A-1» чорного кольору із встановленими у ньому сім-картами операторів мобільного зв`язку «Vodafone» та «Київстар», а також картою пам`яті обсягом 16 ГБ.

Після цього ОСОБА_4 залишила місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядилася викраденим майном на власний розсуд.

Унаслідок таких дій ОСОБА_4 заподіяла потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду в загальному розмірі 3 059 грн. 40 коп.

Отже, дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна — крадіжку, вчинену в умовах воєнного стану.

Епізод вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 
та особою, матеріали щодо якої виділені у окреме провадження.

Крім того, суд установив, що ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, 27.10.2024 у період часу з 21 год. 00 хв. до 00 год. 45 хв. 28.10.2024 перебував біля кафе «Розмарин» за адресою: м. Харків, вул. Тарасівська, буд. 22.

Маючи спільний умисел на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 та особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб та в умовах воєнного стану, скористалися відсутністю потерпілого і сторонніх осіб та за допомогою предмета, не встановленого під час досудового розслідування, збили навісний замок із решітки перед вхідними дверима кафе «Розмарин».

Після цього ОСОБА_5 та особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження,пошкодивши вхідні двері, проникли до приміщення кафе, звідки з робочого кабінету таємно викрали належний потерпілому ОСОБА_12 ноутбук торговельної марки «LENOVO», модель «IdeaPad 1 15IGL7 Cloud Grey 82V700CARA», вартістю 11 482 грн.

З викраденим майном ОСОБА_5 та особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, залишили місце вчинення кримінального правопорушення, обернули ноутбук на свою користь та розпорядилися ним на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_12 майнову шкоду в розмірі 11 482 грн.

Отже, дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна — крадіжку, повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднану з проникненням в інше приміщення, в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальних актах. На запитання прокурора надав послідовні пояснення щодо обставин учинення кримінальних правопорушень, ролі кожного із співучасників та подальшого розпорядження викраденим майном. Не користуючись будь-якими записами, він достатньо детально відтворив послідовність подій, місця їх вчинення та часові проміжки, хоча окремі календарні дати називав не з точністю до дня. Під час допиту висловив щире каяття, засудив власну поведінку та повідомив, що шкодує про вчинене.

Обвинувачений ОСОБА_5 також повністю визнав свою вину у вчиненні всіх інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальних актах, та відповідав на запитання прокурорів. Його показання були логічними, узгоджувалися із пред`явленим обвинуваченням та не містили істотних суперечностей. Не користуючись записами, ОСОБА_5 достатньо точно відтворив обставини вчинення кожного із кримінальних правопорушень, пам`ятаючи їх зміст, послідовність та основні часові орієнтири. Він висловив жаль із приводу вчиненого, визнав неправильність своїх дій та щиро розкаявся.

Обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, підтвердила фактичні обставини, викладені в обвинувальних актах, та надала відповіді на запитання прокурорів. Під час допиту без використання будь-яких записів вона відтворила обставини вчинення кримінальних правопорушень, послідовність власних дій та дій інших співучасників, орієнтуючись у часі та місці подій, хоча окремі дати називала без точності до конкретного дня. Обвинувачена повідомила, що усвідомила протиправність своєї поведінки, висловила щире каяття та жаль з приводу вчинених кримінальних правопорушень.

Суд звертає увагу, що, незважаючи на значний проміжок часу, який минув з моменту вчинення кримінальних правопорушень, усі троє обвинувачених під час допиту без використання будь-яких записів надали послідовні пояснення щодо істотних фактичних обставин кожного епізоду, достатньо точно орієнтувалися у хронології подій, місцях їх вчинення, ролі кожного зі співучасників та інших істотних деталях, що узгоджується з викладеними в обвинувальних актах фактичними обставинами та свідчить про усвідомленість їх процесуальної позиції щодо повного визнання вини.

Оцінка суду.

Оцінивши в сукупності пояснення обвинувачених, надані ними під час судового розгляду, а також інші матеріали кримінального провадження, досліджені у межах, визначених частиною третьою статті 349 КПК України, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень доведена повністю.

Суд бере до уваги, що всі троє обвинувачених у судовому засіданні беззастережно визнали свою вину, підтвердили фактичні обставини, викладені в обвинувальних актах, не оспорювали жодної із них та підтвердили правильність правової кваліфікації своїх дій.

Під час судового розгляду суд безпосередньо пересвідчився у добровільності зайнятої обвинуваченими процесуальної позиції. Їх показання були послідовними, логічними, взаємоузгодженими та відповідали фактичним обставинам, викладеним в обвинувальних актах. Відповідаючи на запитання прокурора, обвинувачені без використання будь-яких записів відтворили істотні обставини кожного кримінального правопорушення, орієнтувалися у хронології подій, місцях їх вчинення, способі реалізації злочинного умислу, ролі кожного зі співучасників та інших обставинах, що мають значення для правильного вирішення кримінального провадження. Те, що окремі календарні дати вони називали без точності до конкретного дня, з огляду на значний проміжок часу, який минув після вчинення кримінальних правопорушень, не ставить під сумнів достовірність їх показань та не впливає на встановлення фактичних обставин справи.

Суд також враховує, що всі троє обвинувачених під час допиту висловили жаль з приводу вчинених кримінальних правопорушень, засудили власну поведінку та повідомили про своє каяття. Така процесуальна поведінка узгоджується із зайнятою ними позицією щодо повного визнання вини.

При цьому суд виходить із того, що визнання вини саме по собі не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи підтверджується воно матеріалами кримінального провадження та чи є добровільним. Здійснюючи таку перевірку, суд не встановив жодних обставин, які б свідчили про самообмову обвинувачених, непорозуміння ними змісту пред`явленого обвинувачення, неправильне сприйняття фактичних обставин кримінальних правопорушень або інші обставини, які могли б поставити під сумнів достовірність їх показань чи добровільність зайнятої процесуальної позиції.

За таких обставин суд визнає встановленими фактичні обставини кримінальних правопорушень у тому обсязі, в якому вони викладені в обвинувальних актах та підтверджені поясненнями обвинувачених, а тому переходить до правової оцінки їхніх дій.

Правова кваліфікація дій обвинувачених.

Оцінивши встановлені під час судового розгляду фактичні обставини кримінального провадження, суд дійшов висновку про доведеність винуватості обвинувачених та надає таку кримінально-правову кваліфікацію їхнім діям.

Щодо ОСОБА_6 .

Суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, повторно, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно, а також у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаному з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану.

За встановлених судом фактичних обставин суд кваліфікує дії ОСОБА_6 :

за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб повторно;
за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене за попередньою змовою групою осіб,повторно, поєднане з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану.

Щодо ОСОБА_5 .

Суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб,повторно а також у двох епізодах таємного викрадення чужого майна.

Перший епізод полягав у таємному викраденні майна потерпілого за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану.

Другий епізод полягав у таємному викраденні майна потерпілого, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням в інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Оскільки обидва зазначені діяння охоплюються диспозицією ч. 4 ст. 185 КК України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 :

за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб;
за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище, а також повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Щодо ОСОБА_4 .

Суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно, а також у двох епізодах таємного викрадення чужого майна.

Перший епізод полягав у таємному викраденні мобільного телефону потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану.
Другий епізод полягав у таємному викраденні майна потерпілого за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у сховище ,повторно в умовах воєнного стану, повторно.

Оскільки обидва зазначені діяння охоплюються диспозицією ч. 4 ст. 185 КК України, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 :

за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом,повторно, вчинене за попередньою змовою групою осіб;
за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище, повторно а також таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану.

Призначення покарання.

Вирішуючи питання про вид і розмір покарання кожному з обвинувачених, суд виходить із положень статей 50, 65–67, 70 та Кримінального кодексу України, враховує характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, форму вини, мотив та спосіб їх вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, дані про особу кожного з обвинувачених, їх поведінку після вчинення кримінальних правопорушень, під час судового розгляду, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги щодо необхідності призначення покарання, достатнього для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

У судових дебатах прокурор просила призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді шести років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України — п`яти років позбавлення волі, без конфіскації майна на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити шість років позбавлення волі без конфіскації майна.

ОСОБА_6 прокурор просила призначити за ч. 4 ст. 185 КК України п`ять років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України — шість років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначити шість років позбавлення волі, а з урахуванням вироку Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року — остаточно сім років позбавлення волі за правилами ч. 4 ст. 70 КК України без конфіскації майна.

Щодо ОСОБА_5 прокурор просила призначити за ч. 4 ст. 185 КК України шість років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України — п`ять років позбавлення волі та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначити шість років позбавлення волі шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим без конфіскації майна.

Крім того, прокурор просила стягнути процесуальні витрати відповідно до участі кожного із засуджених у відповідних кримінальних правопорушеннях.

Дані про особи обвинувачених.

Щодо ОСОБА_6 дослідженням доказів про особу встановлено, що він є громадянином України, має постійне місце проживання, освіту та соціальні зв`язки, відомості про які містяться у матеріалах кримінального провадження. Судом також досліджено характеристики, довідки щодо стану здоров`я та інші документи, що характеризують його особу. Крім того, судом встановлено, що після направлення до суду цього кримінального провадження ОСОБА_6 засуджений вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України підлягає врахуванню при призначенні остаточного покарання за цим вироком.

Щодо ОСОБА_5 дослідженням доказів про особу встановлено, що він є громадянином України, має середню освіту, офіційно працевлаштований, неодружений, має постійне місце проживання. Судом досліджено характеристики за місцем проживання, довідки про стан здоров`я, а також інші документи, що характеризують його особу. Крім того, матеріали кримінального провадження містять відомості про постановлені щодо нього у минулому обвинувальні вироки, які суд враховує в обсязі, допустимому кримінальним законом, при індивідуалізації покарання.

Щодо ОСОБА_4 дослідженням доказів про особу встановлено, що вона є громадянкою України, має постійне місце проживання, має на утриманні малолітню дитину. Судом досліджено характеристики, відомості про її сімейний та соціальний стан, стан здоров`я, а також інші документи, що характеризують її особу. Матеріали кримінального провадження також містять відомості про постановлені щодо неї обвинувальні вироки, які суд враховує при вирішенні питання про призначення покарання в межах, визначених кримінальним законом.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не просили суд застосовувати положення ст. 75 КК України, залишивши питання про вид та розмір покарання на розсуд суду. Захисник ОСОБА_6 повністю погодилася із позицією свого підзахисного.

Захисник ОСОБА_4 просила застосувати до останньої положення ст. 75 КК України, посилаючись на те, що ОСОБА_4 є жінкою, має малолітню дитину, постійне місце проживання, повністю визнала свою вину, щиро розкаялася, сприяла судовому розгляду кримінального провадження, а справа розглянута у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, що, на думку сторони захисту, свідчить про можливість її виправлення без реального відбування покарання.

Суд погоджується із захисником лише в тій частині, що повне визнання вини, щире каяття та добровільна згода на розгляд кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, безумовно характеризують процесуальну поведінку ОСОБА_4 з позитивного боку та підлягають врахуванню під час призначення покарання.

Не викликає сумніву , що розгляд кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, можливий лише за умови повного та добровільного визнання обвинуваченими фактичних обставин кримінального провадження, усвідомлення ними правових наслідків такого порядку судового розгляду та відсутності спору щодо фактичних обставин. Така процесуальна поведінка істотно сприяє здійсненню правосуддя, свідчить про критичне ставлення особи до вчиненого та враховується судом при індивідуалізації покарання.

Разом із тим суд не може погодитися із висновком сторони захисту про те, що сам по собі розгляд кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України є достатньою підставою для застосування ст. 75 КК України.

Кримінальний закон не пов`язує можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням виключно із визнанням вини чи особливим порядком судового розгляду. Навпаки, відповідно до ст. 75 КК України суд повинен дійти переконання, що виправлення особи можливе без реального відбування покарання, а такий висновок має ґрунтуватися на сукупній оцінці всіх обставин кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх кількості, способу вчинення, даних про особу винного та інших обставин, що мають істотне значення.

Суд бере до уваги, що всі інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення є тяжкими, вчинені умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, причому незаконне заволодіння транспортним засобом було вчинене групою осіб за попередньою змовою, а крадіжки охоплювали декілька самостійних злочинних епізодів.

Саме сукупність наведених обставин, а не кожна з них окремо, визначає ступінь суспільної небезпечності вчиненого та підлягає врахуванню при індивідуалізації покарання.

Щодо ОСОБА_4 суд враховує, що вона не лише брала участь у груповому вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом та крадіжці майна потерпілого, а й окремо вчинила ще один самостійний тяжкий злочин проти власності. Таким чином, її злочинна діяльність не обмежилася одним епізодом і не була наслідком випадкового збігу обставин чи виключно впливу інших співучасників.

Наявність малолітньої дитини, постійного місця проживання, позитивних характеристик, повне визнання вини та щире каяття суд враховує як обставини, що характеризують особу засудженої, однак вони не усувають істотного ступеня суспільної небезпечності вчинених нею кримінальних правопорушень та не дають достатніх підстав для висновку, що її виправлення можливе без реального відбування покарання.

Саме тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України.

При визначенні конкретного розміру покарання кожному із засуджених суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Оцінюючи характер вчинених кримінальних правопорушень, ступінь їх тяжкості, кількість епізодів, дані про особу кожного із засуджених, їх поведінку під час судового розгляду, а також наведені вище обставини, суд доходить висновку про необхідність призначення покарання у межах санкцій відповідних статей Кримінального кодексу України.

При цьому суд вважає за можливе визначити остаточне покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за правилами ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Такий спосіб визначення остаточного покарання, на переконання суду, найбільшою мірою відповідає принципам індивідуалізації покарання та вимогам справедливості. Суд враховує, що за кожною із статей призначається покарання одного виду — позбавлення волі, а різниця між їх розміром є незначною. За таких обставин складання покарань призвело б до надмірного посилення кримінально-правового примусу, яке не є необхідним для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України. На думку суду, більш суворе покарання повною мірою охоплює кримінально-правову оцінку вчиненої сукупності кримінальних правопорушень, забезпечує реалізацію принципів законності, справедливості, індивідуалізації покарання та є необхідним і достатнім для виправлення засуджених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Щодо ОСОБА_6 суд, крім наведеного, враховує наявність вироку Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року, який відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України підлягає врахуванню при визначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, у зв`язку із чим питання остаточного покарання щодо нього вирішується за правилами зазначеної статті Кримінального кодексу України.

Оцінюючи у сукупності характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, спосіб та обставини їх вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, дані про особу кожного з обвинувачених, їх процесуальну поведінку під час судового розгляду, наявність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, які його обтяжують, а також вимоги статей 50, 65–67 КК України, суд доходить висновку, що виправлення ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі.

При цьому суд вважає, що призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України — шести років позбавлення волі, ОСОБА_5 — за ч. 4 ст. 185 КК України шести років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України — п`яти років позбавлення волі, а ОСОБА_4 — за ч. 4 ст. 185 КК України шести років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України — п`яти років позбавлення волі є необхідним і достатнім для досягнення мети покарання.

Визначаючи остаточне покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , суд застосовує положення ч. 1 ст. 70 КК України та визначає його шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки саме такий спосіб у конкретних обставинах справи забезпечує справедливу кримінально-правову оцінку сукупності вчинених кримінальних правопорушень, відповідає принципу індивідуалізації покарання та виключає призначення покарання, яке було б явно надмірним порівняно зі ступенем тяжкості вчиненого.

Щодо ОСОБА_6 суд, крім положень ст. 70 КК України, застосовує правила ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки після направлення до суду цього кримінального провадження щодо нього постановлено обвинувальний вирок Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року, який відповідно до вимог кримінального закону підлягає врахуванню при визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

При цьому суд вважає, що саме часткове складання покарання, забезпечує дотримання принципів справедливості, індивідуалізації покарання та є необхідним і достатнім для досягнення його мети.

Суд також не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України. Незважаючи на наведені стороною захисту відомості про особу обвинуваченої, наявність малолітньої дитини, постійного місця проживання, повне визнання вини, щире каяття та розгляд кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, сукупність встановлених судом обставин, зокрема вчинення двох самостійних тяжких умисних корисливих кримінальних правопорушень, одне з яких вона вчинила самостійно, а також підвищений ступінь суспільної небезпечності таких діянь, не дає суду підстав дійти переконання, що її виправлення можливе без реального відбування покарання.

Враховуючи особу обвинувачених, які повністю визнали вину та щиро покаялися, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також повне відшкодування завданих збитків потерпілому, суд вважає за можливе скористатися альтернативою, передбаченою санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, та не призначати обвинуваченим додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Щодо речових доказів, процесуальних витрат та інших процесуальних питань.

У межах цього кримінального провадження цивільні позови потерпілими не заявлялися, тому підстав для вирішення судом питання про цивільно-правові вимоги у порядку, передбаченому КПК України, немає.

Вирішуючи питання щодо речових доказів, суд виходить із вимог статті 100 КПК України.

При вирішенні питання про речові докази суд виходить із матеріалів кримінального провадження, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, та вирішує їх подальшу процесуальну долю лише щодо тих предметів, стосовно яких наявні належні й достатні відомості.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування окремі предмети були визнані речовими доказами постановами слідчих, після проведення необхідних слідчих (розшукових) та процесуальних дій частина вилученого майна була повернута законним володільцям на відповідальне зберігання, про що в матеріалах кримінального провадження містяться відповідні розписки потерпілих.

Судом встановлено, що необхідність подальшого зберігання зазначеного майна в органі досудового розслідування або суді відсутня, оскільки воно вже фактично передане законним власникам, права інших осіб щодо нього не заявлені, питання про належність майна між учасниками кримінального провадження не оспорюється.

За таких обставин суд вважає за необхідне залишити зазначені речові докази у володінні законних власників, у яких вони перебувають на відповідальному зберіганні.

Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат, суд виходить із положень статей 118, 122 та 124 КПК України.

Матеріалами кримінального провадження підтверджується понесення державою процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз, розмір яких підтверджується відповідними рахунками експертних установ.

Оскільки обвинувальним вироком встановлено винуватість обвинувачених у вчиненні відповідних кримінальних правопорушень, процесуальні витрати підлягають стягненню із засуджених.

При цьому суд виходить із фактичного обсягу участі кожного із засуджених у відповідних епізодах кримінального провадження.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз у кримінальному провадженні щодо незаконного заволодіння транспортним засобом та пов`язаної з цим крадіжки, підлягають стягненню із ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Процесуальні витрати, понесені під час досудового розслідування окремого кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , підлягають стягненню виключно із ОСОБА_4 .

Процесуальні витрати, понесені під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 та особою, матеріали щодо якої виділені у окреме провадження., підлягають розподілу відповідно до обсягу кримінальної відповідальності кожного із співучасників. З огляду на це у цьому вироку суд вирішує питання лише щодо частини процесуальних витрат, яка підлягає стягненню із ОСОБА_5 .

У кримінальному провадженні №12024221160001109 від 15.11.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України -Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Солідарно 663,25 гривень на користь держави з кожного
Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Солідарно 133,5 гривень на рахунок НОМЕР_3 з кожного

У кримінальному провадженні №12024221150001440 від 29.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 та особи, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України - стягнути з ОСОБА_5 2984,5 гривень, що є половиною від витрат на залучення експерта.

У кримінальному провадженні №1202421160000545 від 05.06.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України – стягнути з ОСОБА_4 380,00 гривень на рахунок UA273052990000026004030126618

На підставі викладеного, керуючись 17, 22, 23, 84, 85, 86, 89, 91, 92, 94, 100, 124, 349, 368–371, 373, 374, 376 КПК України, а також статей 50, 65–67, 70–72 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України — у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 289 КК України — у виді 6 (шести) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити 6 (шість) років позбавлення волі.

На підставі ст. ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних проваджень, шляхом часткового складання покарання, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року, та за цим вироком остаточно призначити 7 (сім) років позбавлення волі без конфіскації майна.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України — у виді 6 (шести) років позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 289 КК України — у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити 6 (шість) років позбавлення волі без конфіскації майна.

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити їй покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України — у виді 6 (шести) років позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 289 КК України — у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити 6 (шість) років позбавлення волі без конфіскації майна.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 рахувати з моменту їх фактичного затримання, тобто з 15 листопада 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 15 листопада 2024 року до дня набрання вироком законної сили включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази:

автомобіль ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , білого кольору, VIN НОМЕР_4 , переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 , — залишити у володінні законного власника;

1 СПВ на 1 ВЛС, упаковані у паперовий конверт та зразки пальців рук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , упаковані в паперовий конверт - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

жіночу зимову куртку фіолетового кольору, грошову купюру номіналом 500 гривень №XЖ3767229, мобільний пристрій «Samsung» із Imei НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , мобільного пристрою «Xiaomi Redmi» модель M1906G7G, жіночу сумку різнокольорову, в?язану жіночу шапку синього кольору, ключа чорного кольору, металевого елементу та чорного гаманця на кільці, елементів медичного призначення та наручного годинника «AMST» - повернути ОСОБА_4 ;

мобільний телефон Samsung чорного кольору imeil НОМЕР_7 , imei2 НОМЕР_8 та куртку камуфляжну піксельну – повернути ОСОБА_6 .

компресор марки «Ураган» модель КА-У12050, манометр марки «KING», домкрат Miol 80-131, набір інструментів у чорній пластиковій валізі (87 предметів), автомобільну аптечку чорного кольору, передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 , — залишити у володінні законного власника;

коробку від ноутбука LENOVO IdeaPad 1 15IGL7, передану на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_12 , — залишити у володінні законного власника;

мобільний телефон Xiaomi Redmi A1 чорного кольору, дві SIM-картки операторів Vodafone та Київстар, карту пам`яті ємністю 16 GB, заводську коробку з коробку з-під телефону Xiaomi Redmi A1, передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_11 — залишити у володінні законного власника;

DVD-диски із відеозаписами, долучені до матеріалів кримінального провадження як речові докази, — зберігати при матеріалах кримінального провадження;

зв`язку ключів у кількості трьох штук із брелоком, запальничку, чотири змиви з поверхні дверей автомобіля, два змиви з керма та ручки коробки передач, чотири відрізки липкої стрічки зі слідами папілярних узорів, а також інші криміналістичні об`єкти, які зберігаються у камері схову речових доказів ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області та не мають самостійної матеріальної цінності, — після набрання вироком законної сили знищити;
пачку від сигарок TM Passage, дві монети номіналом по 1 грн., банкноту номіналом 20 грн. серії ЕС № 5496354, куртку чорного кольору марки SOLID, якщо вони не підлягають утриманню в іншому кримінальному провадженні, — повернути ОСОБА_5 ;

скляну трубку із нашаруванням речовини коричневого кольору та лампу, якщо вони не підлягають зберіганню в іншому кримінальному провадженні, — знищити.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 20.11.2024 (справа 635/13151/24, провадження 1-кс/635/2055/2024) про арешт майна – скасувати.

Стягнути процесуальні витрати:

У кримінальному провадженні №12024221160001109 від 15.11.2024
Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 663,25 (шістсот шістдесят три) гривень на користь держави з кожного;
Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 133,5 (сто тридцять три) гривень на рахунок UA273052990000026004030126618 з кожного;

У кримінальному провадженні №12024221150001440 від 29.10.2024
Стягнути з ОСОБА_5 2984,5 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень, що є половиною від витрат на залучення експерта на користь держави;

У кримінальному провадженні №1202421160000545 від 05.06.2024
Стягнути з ОСОБА_4 380,00 (триста вісімдесят) гривень на рахунок UA273052990000026004030126618

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для обвинувачених, які утримуються під вартою, строк подання апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їм копії вироку.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких суд визнав недоцільним відповідно до частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя:        ОСОБА_1