ПОДІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 505/2320/25
Провадження № 2/505/1481/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року          місто Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді    Дзюбинського А.О.,
за участю:
секретаря судового засідання   Антонюк А.Ю.,
представника відповідача адвоката  Куликової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засідання в залі судових засідань Подільського міськрайонного суду Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Зміст позовної заяви
Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 21.08.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 20.08.2024-100002508. За умовами договору відповідач отримала кредит у розмірі 4 500 грн на строк 124 дні. Ідентифікація позичальника здійснювалася через систему BankID НБУ, а підписання договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, в порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши кошти на банківський рахунок відповідача. Проте відповідач, всупереч вимогам закону та умовам договору, обов`язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих платежів належним чином не виконує. Внаслідок цього станом на 05.07.2025 утворилася заборгованість у сумі 12 150 грн, яка складається з: 4 500 грн - тіла кредиту, 4 185 грн - процентів, 1 215 грн - комісії та 2 250 грн - неустойки.
Відтак, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 12 150 грн та судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Позиція відповідача
Представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до якого стороною відповідача визнається позовна вимога щодо стягнення заборгованості за основним зобов`язанням - тілом кредиту в сумі 4 500 грн, разом з тим не визнаються інші вимоги щодо стягнення 4 185 грн процентів, 1 215 грн комісії та 2 250 грн неустойки.
В обгрунтування своїх заперечень сторона відповідача зазначає, що відповідач не була повідомлена щодо розміру процентної ставки за договором, оскільки додані до позовної заяви документи не містять підпису відповідача, посилається на те, що сам договір був розміщений на інтернет-сайті позивача та не надавався відповідачу. Зазначає про те, що розмір неустойки та процентів не підлягає стягненню через відсутність обов`язку відповідача їх сплачувати за відсутності договору про це чи акту цивільного законодавства. Зазначає, що стягнення комісії не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки це є несправедливим, добросовісним та розумним.
Заперечує проти суми стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн, оскільки така сума перевищує суму основного боргу по кредиту 4 500 грн. Обсяг робіт, витрачений час та складність справи не співпадають з наданим розрахунком витрат на правову допомогу. 
Вимогу позивача про стягнення судового збору просила задовольнити частково, пропорційно сумі задоволених позовних вимог. 
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 22.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі.
23.10.2025 представником відповідача адвокатом Куликовою О.В. подано відзив на позовну заяву.
03.11.2025 представником позивача Ларіоновим К.О. подано відповідь на відзив.
Судовий розгляд справи
Представник позивача у позовній заяві просив здійснювати розгляд справ за його відсутності.
Представник відповідача адвокат Куликова О.В. у судовому засіданні позов визнала у частині стягнення суми тіла кредиту, в іншому просила відмовити з підстав, вказаних у відзиві.
Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Судом встановлено, що 21.08.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферти) № 20.08.2024-100002508, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», шляхом надіслання відповідачем у справі одноразового ідентифікатора «Е969» на номер телефону НОМЕР_1 , ідентифікацію та реєстрацію відповідачем, відповідно до умов п. 2.3.2. пропозиції про укладення кредитного договору, здійснено в особистому кабінеті на сайті позивача.
Даний Договір складається з Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявки та Підтвердження позичальника про укладення кредитного договору. Відповідно до умов пунктів 3.3.1., 3.3.2., 3.3.4., 3.3.5., 3.3.6. та 3.3.7. вказаного Договору, умов заявки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 4 500 грн, на строк 124 дні на умовах сплати процентів за користування кредитом: процентна ставка «Економ» фіксована незмінна у розмірі 0,5 % за один день користування кредитом застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт», процентна ставка «Стандарт» фіксована незмінна у розмірі 1 % за один день користування кредитом застосовується протягом перших 2 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів. Комісія, пов`язана з наданням кредиту - 9% від суми кредиту та дорівнює 405 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 405 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом.
Відповідачем Заявку кредитного договору та Відповідь позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору № 20.08.2024-100002508 підписано електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «Е969».
Грошові кошти в сумі 4 500,00 грн відповідно до квитанції сервісу LIQPAY від 21.08.2024, ID платежу 2506536668, перераховано отримувачу на карту/рахунком Mastercard НОМЕР_4 , що збігається із реквізитами платіжної карти відповідача, зазначеними у Заявці до пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) від 20.08.2024 - НОМЕР_4.
Позивач стверджує, що у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 12 150 грн та складається з: 4 500 грн - тіла кредиту, 4 185 грн - процентів, 1 215 грн - комісії та 2 250 грн - неустойки.
Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини).
Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у пін мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень ч. 1 ст. 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Щодо стягнення неустойки за кредитними договорами в період дії воєнного стану
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжений та діє на даний час.
Разом з тим, Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень.
Водночас, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.
Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц.
Норма п. 18 Прикінцевих положень ЦК України є спеціальною нормою в період воєнного стану, що прямо регулює відповідальність за кредитними зобов`язаннями, а тому підлягає безпосередньому застосуванню.
Відтак, твердження, про те, що за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань є безпідставним, таким, що ґрунтується на хибному тлумаченні норм матеріального права та прямо спростовується актуальною практикою Верховного Суду.
Вказана правова позиція щодо імперативного та пріоритетного застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України закріплена у Постанові Пленуму Верховного Суду від 07 лютого 2025 року № 6 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України...».
У вказаній постанові Пленум Верховного Суду наголосив, що законодавець чітко передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань у період дії воєнного стану. Ці особливості полягають у встановленні спеціальних правових наслідків, а саме: позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця неустойку (штраф, пеню) та інші платежі за таке прострочення, а вже нараховані суми підлягають списанню. При цьому Пленум констатував, що такі законодавчі обмеження не можуть розглядатися як порушення права кредитора на мирне володіння майном, оскільки ці заходи мають виключно тимчасовий характер та спрямовані на захист інтересів боржника в умовах воєнного стану.
Більше того, Верховний Суд вже неодноразово робив висновки щодо застосування п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі договорів, незалежно від дати їх укладення в межах дії воєнного стану. Зокрема, судом касаційної інстанції сформовано сталу практику, згідно з якою дія зазначеного пункту поширюється на кредитні договори (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 у справі № 706/68/23, усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.06.2024 у справі № 910/13689/23).
За таких обставин суд доходить висновку, що штрафи, неустойка, пеня та інші платежі, як захід відповідальності на період воєнного стану не нараховуються за такими договорами і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюється на усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами та поширюється як на відповідальність, визначену статтею 625 ЦК України, так і на інші види відповідальності, визначені відповідними кредитними договорами: штрафи, неустойку, пеню та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами.
Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що 20.08.2024 між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір (оферти), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», обставина отримання грошових коштів в сумі 4 500 грн підтверджена квитанції сервісу LIQPAY від 21.08.2024.
Відтак, сума основного боргу в сумі 4 500 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо нарахування відсотків суд зазначає наступне.
Суд вважає доведеним, що умовами кредитного договору передбачено диференційований порядок нарахування процентів залежно від застосування тарифних планів: тариф «Стандарт» передбачає звичайну добову ставку 1,0 %, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів (з 21.08.2024 по 21.10.2024), тариф «Економ» передбачає знижену добову ставку 0,5 %, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт» (з 22.10.2024 по 22.12.2024).
Матеріали справи підтверджують, що відповідач отримала кредит у розмірі 4 500 грн, а період користування кредитом складав 62 дні за тарифом «Економ» та 62 дні за тарифом «Стандарт». 
З огляду на це, суд проводить власний розрахунок: за період дії тарифу «Стандарт» 62 дні: 4 500 грн х 62 х 0,01 = 2 790 грн; за період дії тарифу «Економ» 62 дні -
4 500 грн х 62 х 0,005 = 1 395 грн.
Загальна сума відсотків за весь період користування кредитом становить 4 185 грн (2 790 грн + 1 395 грн), що повністю відповідає розрахунку, наданому позивачем.
Отже, суд дійшов висновку, що нарахування процентів здійснено позивачем відповідно до умов кредитного договору, укладеного між сторонами, та вимог статті 1048 ЦК України. Розрахунок процентів є арифметично правильним, відповідає погодженим сторонами процентним ставкам і строку користування кредитом, а тому вимога про їх стягнення у сумі 4 185 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Доводи відповідача про те, що вона не була повідомлена про розмір процентної ставки та не погоджувалася зі сплатою процентів, суд відхиляє як безпідставні. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач уклала кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Умови договору, зокрема щодо розміру кредиту, строку його повернення, процентних ставок «Стандарт» та «Економ», порядку їх застосування, а також інших платежів, були чітко визначені у кредитному договорі та його невід`ємних складових, з якими відповідач погодилася під час його укладення.
Підписавши кредитний договір та отримавши кредитні кошти, відповідач прийняла на себе обов`язок виконувати його умови, у тому числі щодо сплати процентів за користування кредитом. Сам по собі факт невиконання відповідачем договірних зобов`язань або незгода з їх наслідками після укладення договору не свідчить про відсутність її волевиявлення під час укладення правочину та не є підставою для звільнення від виконання погоджених сторонами умов договору. У зв`язку з цим заперечення відповідача щодо безпідставності нарахування процентів є необґрунтованими та не спростовують правомірності заявлених позовних вимог у цій частині.
Щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 2 250 грн
Суд зазначає, що позивачем зазначено суму неустойки, проте не надано детального розрахунку, що включав би періоди нарахування, підстави виникнення та спосіб визначення розміру.
Суд звертає увагу на положення п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення позичальник звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, а також від обов`язку сплати штрафів, пені чи інших неустойки за такими зобов`язаннями.
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022, воєнний стан на території України введено з 24.02.2022 і на момент розгляду справи продовжується, що робить неможливим стягнення неустойки та пені за період користування кредитом після зазначеної дати, включно з періодом прострочення.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення неустойки з відповідача в розмірі 2 250 грн задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення комісії за видачу кредиту та обслуговування кредитної заборгованості
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за комісією у розмірі 405 грн за надання кредиту та 810 грн за обслуговування кредитної заборгованості.
Водночас, у позовній заяві позивач обмежився лише загальним зазначенням про наявність такої заборгованості без обґрунтування підстав нарахування зазначеної комісії, без посилання на пункти договору чи інших документів, без зазначення ставки та порядку розрахунку комісії, періоду її застосування, позивач не зазначив, за надання яких саме послуг вона стягується.
Суд звертає увагу, що відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» та правових висновків Верховного Суду, комісії та інші платежі за кредитним договором можуть підлягати стягненню лише за умови, якщо вони встановлені за визначені послуги, які фактично надаються споживачу, якщо їх перелік є визначеним, а також доведено факт їх надання та погодження із позичальником.
Разом з тим, надані позивачем матеріали не містять належних та допустимих доказів того, що встановлена договором комісія за обслуговування кредиту є платою саме за окремі, визначені фінансові чи супутні послуги, що такі послуги дійсно надавалися відповідачу протягом усього періоду нарахування комісії.
У позові позивач не зазначив, які саме дії кредитодавця становлять послугу, за яку стягується відповідна комісія, а також не надано жодних розрахунків чи первинних документів, які б підтверджували обсяг, періодичність та вартість таких послуг.
Відтак, щодо вимоги про стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 405 грн, судом встановлено, що зазначений платіж прямо передбачений умовами кредитного договору, є фіксованим, погодженим сторонами на момент укладення правочину та нараховується одноразово як складова вартості кредиту. Вказана комісія визначена у договорі у зрозумілій та визначеній формі, її розмір погоджено позичальником шляхом підписання електронного договору із застосуванням одноразового ідентифікатора, а тому підстави вважати її неналежною чи такою, що суперечить закону, відсутні. За таких обставин вимога про стягнення 405 грн комісії за видачу кредиту є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Водночас, щодо вимоги про стягнення 810 грн комісії за обслуговування кредиту суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами її зміст, а також фактичне надання відповідачу додаткових послуг, за які така комісія могла б стягуватися. Матеріали справи не містять переліку послуг, доказів їх надання, не містять обґрунтованого розрахунку вартості таких дій кредитодавця (обслуговування кредитної заборгованості).
За відсутності доведеності факту надання окремої споживчої послуги та з урахуванням імперативних положень законодавства про споживче кредитування, які забороняють встановлення платежів, що не є платою за фактично надані послуги, суд дійшов висновку, що підстав для стягнення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 810 грн немає, у зв`язку з чим у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем належними та допустимими доказами перед судом доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах із ОСОБА_1 лише в частині позовних вимог, на суму 9 090 грн, в тому числі 4 500 грн заборгованість за сумою отриманих кредитних коштів, 4 185 грн - зі сплати процентів за користування кредитом, та 405 грн - комісії.
У задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки у розмірі 2 250 грн та 810 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості слід відмовити.
Розподіл судових витрат у справі
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви до суду ТОВ «Споживчий центр» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Оскільки позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог в сумі 1 812,31 грн (2 422,40 грн х (9 090 грн / 12 150 грн)).
Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 49, 76, 81, 120, 123, 126, 127, 141, 178, 247, 258, 259, 263-265, 278 ЦПК України, ст. 207, 526, 546, 626, 628, 634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 20.08.2024-100002508 від 21.08.2024 у сумі 9 090 (дев`ять тисяч дев`яносто) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у сумі 1 812 (одна тисяча вісімсот дванадцять) гривень 31 копійка.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 13.07.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ідентифікаційний код юридичної особи 37356833, адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, тел. +380630731405
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_1 

Суддя
Подільського міськрайонного суду
Одеської області        Андрій ДЗЮБИНСЬКИЙ