ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року | Справа №160/11555/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», в якій позивач просить:
скасувати рішення про підтвердження рішення, що оскаржується, оформлене витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами розгляду скарги на рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії №173/26/498/ВП від 12.03.2026 року;
зобов`язати експертну команду з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи повторно розглянути скаргу на рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №222/25/3882/Р від 15.09.2025 року, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.09.2025 за результатами оцінювання повсякденного функціонування позивача рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №7» Київської міської ради від 15.09.2025 №222/25/3882/Р групу інвалідності позивачу не встановлено, визначено 10 відсотків втрати працездатності. За наслідками адміністративного оскарження цього рішення експертна команда Центру оцінювання функціонального стану особи рішенням від 12.03.2026 №173/26/498 (витяг №173/26/498/ВП) підтвердила рішення від 15.09.2025. Позивач вважає рішення про підтвердження протиправним, оскільки, на його думку, під час стаціонарного обстеження в установі відповідача не було проведено необхідних функціональних клінічних тестувань, зокрема тесту ходьби, а подані разом зі скаргою медичні документи, у тому числі виписка Комунального некомерційного підприємства «Васильківська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», не були досліджені належним чином; за твердженням позивача, наявні у нього порушення відповідають помірному (1) ступеню обмеження здатності до пересування та самообслуговування, що є підставою для встановлення третьої групи інвалідності.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; відповідачу встановлено строк для подання відзиву.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що скаргу позивача розглянуто в межах повноважень, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 №1338 та Положенням про Центр оцінювання функціонального стану особи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03.12.2024 №2022; за результатами ретельного вивчення медико-експертної справи та всіх медичних документів експертною командою встановлено обмеження життєдіяльності позивача за критеріями пересування, трудової діяльності та самообслуговування легкого ступеня, а за критеріями орієнтації, навчання, спілкування та контролю за поведінкою обмежень не встановлено, що згідно з Постановою №1338 не дає підстав для визнання позивача особою з інвалідністю. Відповідач наголошував, що прийняте рішення є вмотивованим, а визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності є дискреційним повноваженням експертної команди, яке суд не може перебирати на себе; позивачем не доведено порушення процедури прийняття рішення.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, зазначивши, що ним оспорюється саме дотримання процедури прийняття рішення, оскільки не було досліджено медичні документи, що свідчать про інший ступінь обмеження функцій, та не проведено необхідних тестувань, які мали б бути проведені для прийняття рішення за скаргою.
Відповідно до частини першої статті 257 та частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 15.09.2025 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №7» Київської міської ради за результатами оцінювання повсякденного функціонування позивача прийнято рішення №222/25/3882/Р, яким групу інвалідності позивачу не встановлено (пункт 17.1.6), визначено 10 відсотків втрати працездатності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини (пункт 17.2.2). Основний діагноз, за яким особу направлено на оцінювання, згідно з національним класифікатором НК 025:2021 - M50.1 (порушення шийного диска з радикулопатією), з відповідними супутніми діагнозами та ускладненнями.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав скаргу до Центру оцінювання функціонального стану особи в порядку адміністративного оскарження, передбаченому пунктом 57 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 №1338.
Листом від 19.11.2025 №8212/01-19 відповідач повідомив позивача про необхідність прибуття 19.12.2025 до клініки установи. У період з 19.12.2025 по 26.12.2025 позивач перебував на стаціонарному обстеженні (лікуванні) в установі відповідача, за наслідками якого сформовано виписку з медичної карти стаціонарного хворого №6141.
За результатами розгляду скарги 12.03.2026 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи прийнято рішення №173/26/498, оформлене протоколом розгляду скарги від 12.03.2026 №173/26/498 та витягом №173/26/498/ВП, яким підтверджено рішення експертної команди від 15.09.2025 №222/25/3882/Р. Згідно із зазначеним рішенням, з урахуванням наслідків перенесеної мінно-вибухової травми, ступеня порушення функції центральної нервової системи та вираження дегенеративно-дистрофічних змін опорно-рухового апарату, встановлено обмеження життєдіяльності позивача: пересування - легкий ступінь, здатність до трудової діяльності - легкий ступінь, самообслуговування - легкий ступінь, орієнтація, навчання, спілкування та контроль за поведінкою - без обмежень, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання позивача особою з інвалідністю; відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 №420 встановлено 10 відсотків втрати працездатності. Витяг з рішення отримано позивачем, що ним не заперечується.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також в інших випадках, передбачених законом.
Правові основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю визначені Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон №875-XII). Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №875-XII інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За змістом частини другої статті 6 цього Закону особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження та/або в судовому порядку.
Нормами статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 №2961-IV встановлено, що залежно від ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, спричиненого стійким обмеженням повсякденного функціонування особи, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими порушеннями, при взаємодії із зовнішнім середовищем, особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування медико-соціальної експертизи та впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» від 19.12.2024 №4170-IX, який введено в дію з 01.01.2025, внесено зміни щодо процедури і повноважень суб`єктів владних повноважень зі встановлення особам інвалідності. Повноваження, права і обов`язки медико-соціальних експертних комісій, а також Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України припинено 31.12.2024, а встановлення інвалідності повнолітнім особам здійснюється експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» (далі - Постанова №1338) затверджено, зокрема, Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - Порядок №1338) та Критерії встановлення інвалідності (далі - Критерії №1338).
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03.12.2024 №2022 права та обов`язки Центру оцінювання функціонального стану особи покладено на Державну установу «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» (ЄДРПОУ 03191673). Відповідно до підпунктів 6, 7 пункту 10 Положення про Центр оцінювання функціонального стану особи, затвердженого зазначеним наказом, до повноважень Центру оцінювання належить розгляд скарг на рішення експертних команд щодо результатів оцінювання; під час оскарження Центр оцінювання перевіряє обґрунтованість рішень, прийнятих під час оцінювання та встановлення інвалідності, розглядає медичні документи та проводить оцінювання, за результатами якого приймає рішення щодо скасування, підтвердження або формування нового рішення. Порядок оформлення результатів розгляду скарги визначено також наказом Міністерства охорони здоров`я України від 10.12.2024 №2067.
Пунктом 57 Порядку №1338 визначено, що рішення експертних команд або медико-соціальних експертних комісій можуть бути оскаржені особами, стосовно яких їх прийнято (їх уповноваженими представниками), в порядку адміністративного оскарження згідно з вимогами цього Порядку та/або в судовому порядку. Згідно з пунктом 59 Порядку №1338 розгляд скарг здійснюється експертними командами Центру оцінювання функціонального стану особи. Пунктом 67 Порядку №1338 передбачено, що експертна команда Центру оцінювання розглядає скарги очно, заочно або з використанням методів і засобів телемедицини відповідно до критеріїв визначення форми проведення оцінювання та відповідних клопотань особи. За правилами пункту 68 Порядку №1338 під час розгляду скарг експертна команда вивчає рішення, що оскаржується, заслуховує пояснення скаржника (у разі розгляду за його участю), за наявності підстав проводить повторне оцінювання та за результатами розгляду приймає рішення про підтвердження оскарженого рішення, його скасування або формування нового рішення.
Згідно з пунктом 8 Критеріїв №1338 підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов: стійкі порушення функцій організму; обмеження життєдіяльності, а саме наявність помірного (1 ступінь), вираженого (2 ступінь) або значного (3 ступінь) ступеня обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності; необхідність вжиття заходів соціального захисту. Третя група інвалідності встановлюється особам, які мають помірний (1 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, зумовлений захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами.
Спірні правовідносини у цій справі виникли внаслідок незгоди позивача з рішенням експертної команди Центру оцінювання функціонального стану особи від 12.03.2026 №173/26/498, яким за результатами розгляду скарги підтверджено рішення експертної команди від 15.09.2025 №222/25/3882/Р про невстановлення позивачу групи інвалідності.
Суд зазначає, що при вирішенні спорів, у яких оскаржуються рішення експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи (медико-соціальних експертних комісій), суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки не є спеціалізованою установою в медичній сфері, і така оцінка виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд вправі перевіряти законність такого рішення лише в межах дотримання процедури його прийняття на підставі приписів законодавчих актів про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, тоді як вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційним повноваженням відповідних органів, яке суд не може перебирати на себе.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 10.02.2022 у справі №160/7153/20, від 13.04.2021 у справі №0540/7965/18-а, від 12.06.2020 у справі №810/5009/18, від 17.03.2020 у справі №240/7133/19 та від 30.11.2020 у справі №200/14695/19-а, які підлягають врахуванню відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Досліджуючи дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення, суд встановив, що перевірку рішення експертної команди від 15.09.2025 №222/25/3882/Р проведено на підставі скарги самого позивача, поданої в порядку пункту 57 Порядку №1338, тобто за наявності визначеної законодавством підстави для розгляду. Розгляд скарги здійснено за очною формою: позивача належним чином повідомлено листом від 19.11.2025 №8212/01-19 про необхідність прибуття, а в період з 19.12.2025 по 26.12.2025 він перебував на стаціонарному обстеженні в установі відповідача, за наслідками якого сформовано виписку №6141. З огляду на це доводи позивача про заочний розгляд скарги без проведення медичного обстеження свого підтвердження не знайшли.
Оскаржуване рішення від 12.03.2026 №173/26/498 містить клінічне обґрунтування стану здоров`я позивача, оцінку його здатності за всіма сімома критеріями життєдіяльності (пересування, трудова діяльність, самообслуговування, орієнтація, навчання, спілкування, контроль за поведінкою) із зазначенням ступеня обмеження за кожним із них, а також висновок про відсутність підстав для визнання позивача особою з інвалідністю з посиланням на Постанову №1338. Таким чином, рішення прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, є вмотивованим і дефектів неумотивованості не містить, що відповідає вимогам пункту 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Доводи позивача про те, що під час обстеження не проведено окремих функціональних тестувань, зокрема тесту ходьби, а результати досліджень, проведених в іншому закладі охорони здоров`я, свідчать про помірний (1) ступінь обмеження здатності до пересування та самообслуговування, а не про легкий, по суті зводяться до незгоди з медичною оцінкою ступеня обмеження життєдіяльності та з обраними експертною командою методами обстеження. Визначення переліку необхідних досліджень, оцінка їх результатів та встановлення ступеня обмеження життєдіяльності належать до дискреційних повноважень експертної команди як спеціалізованого органу і не є предметом судового контролю; суд не вправі підміняти експертну команду у визначенні медичних діагнозів і ступеня функціональних порушень.
Матеріали справи не містять доказів того, що експертна команда під час розгляду скарги не взяла до уваги чи не дослідила медичні документи, які надавалися позивачем, або безпідставно відхилила будь-який із них. Навпаки, оцінювання проведено за наслідками очного стаціонарного обстеження позивача з урахуванням матеріалів медико-експертної справи.
Крім того, за усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 20.12.2019 у справі №820/3914/17, від 30.04.2020 у справі №813/1790/18, від 20.02.2026 у справі №280/4630/25) саме по собі порушення процедури прийняття акта суб`єкта владних повноважень може бути підставою для його скасування лише за умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на зміст прийнятого рішення; суто формальні недоліки, які не могли зумовити прийняття іншого по суті рішення, підставою для скасування акта не є. Позивачем не доведено наявності таких істотних порушень процедури, за усунення яких рішення експертної команди могло б бути іншим.
Посилання відповідача на неналежність обраного позивачем способу захисту суд оцінює критично, оскільки рішення експертної команди Центру оцінювання функціонального стану особи про підтвердження оскарженого рішення є актом індивідуальної дії, який може бути предметом судового оскарження; водночас ця обставина не впливає на висновок суду по суті спору з огляду на відсутність підстав для скасування зазначеного рішення.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; а також з дотриманням інших визначених цією нормою критеріїв.
Згідно зі статтею 9 та частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Суд вважає, що відповідач довів правомірність оскаржуваного рішення, тоді як позивач не довів порушення відповідачем порядку проведення оцінювання та процедури розгляду скарги.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення відповідачем порядку проведення оцінювання та основних вимог законодавства, що регулює відповідні правовідносини, а також процедури розгляду скарги, оформленої рішенням від 12.03.2026 №173/26/498. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З огляду на відмову у задоволенні позову розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова