Справа № 367/9940/23
Провадження №2/367/2580/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

23 червня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області в складі
судді Карабаза Н.Ф.,
за участю секретаря Зайцевої А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та права вимоги відсутнім,
в с т а н о в и в :
До Ірпінського міського суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та права вимоги відсутнім,мотивуючи свої вимоги тим, що 19.09.2013 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . В 2016 році у подружжя народилася донька - ОСОБА_7 . Спочатку шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_6 отримав схвальні відгуки в батька останнього - ОСОБА_3 , а народження онуки зміцнило їх взаємовідносини. Батько дуже радів за свого сина та всіляко підтримував їх з дружиною, зокрема надавав фінансову допомогу ОСОБА_6 у його бізнес проєктах. Проте поступово відносини погіршилися і з улюбленої невістки ОСОБА_4 стала для ОСОБА_3 причиною всіх негараздів у житті його сина. 02.02.2023 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано. Разом з тим, в серпні 2017 року у ОСОБА_6 виникла проблема у бізнесі у зв`язку із невиконаними зобов`язаннями перед третіми особами. Складені обстави потребували здійснення ОСОБА_6 термінових розрахунків в розмірі 22 000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США. ОСОБА_6 був вимушений звернути до свого батька - ОСОБА_3 , який погодився надати фінансову допомогу в необхідному розмірі, без жодних умов та застережень. У зв`язку із перебуванням ОСОБА_6 в іншому місті вказану суму грошових коштів ОСОБА_3 передав сину через невістку ОСОБА_4 , яка їх невідкладно привезла чоловіку у місто його перебування. Пізніше ОСОБА_6 дізнався, що його батько ОСОБА_3 під час передачі коштів дружині - ОСОБА_4 вмовив її підписати договір позики грошей, але із його другом - ОСОБА_2 . Таким чином 31.08.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого остання отримала позику в розмірі 22 000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США строком на ( (шість) місяців. Спочатку наявність підписаного договору позики щодо грошових коштів, які фактично були подаровані батьком ОСОБА_6 не вплинуло на їх взаємовідносини, а про договір ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не згадував. Згодом, з урахуванням наростаючого незадоволення життям свого сина, ОСОБА_3 почав втручатися у його особисте життя та бізнесові справи використовуючи психологічний тиск щодо ймовірних наслідків укладеного договору позики. Такі своєрідні виховні заходи по відношенню до ОСОБА_6 з боку батька тривали до суттєвого погіршення взаємовідносин та остаточного припинення спілкування між ними. 30.08.2020 року ОСОБА_2 відступив ОСОБА_3 право вимоги за вищевказаним договором позики на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Після наведеного, ОСОБА_3 почав вимагати від свого сина ОСОБА_6 гроші, які він йому подарував у 2017 році. Зазначає, що з урахуванням наведеного, вбачається укладення 31.08.2017 року між ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах свого чоловіка - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , який фактично діяв від імені та в інтересах свого друга - ОСОБА_3 удаваного договору позики грошових коштів. Насправді, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від імені та в інтересах яких діяли ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування грошових коштів. 30.08.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за вказаним вище договором позики. Згідно пункту 1.3. договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, за передане право вимоги до боржника за основним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 22000 доларів США у гривневому еквіваленті, що станом на день укладення даного договору становить 604153 грн. які передані новому кредитору до укладення даного договору. Таким чином, до 30.08.2020 року ОСОБА_3 мав сплатити ОСОБА_2 604 153,00 гривень за передане право вимоги за договором позики до ОСОБА_4 . Відтак, за договором відступлення (купівлі-продажу) права вимоги 30.08.2020 року ОСОБА_3 мав сплатити ОСОБА_2 604 153,00 гривень шляхом переказу або внесення коштів на рахунок останнього, проте належні докази на підтвердження даного факту відсутні. Таким чином, вбачається ймовірна відсутність належних та достовірних доказів у підтвердження обставин здійснення повної оплати ОСОБА_3 за договором відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 30.08.2020 року, тобто доказів, які б підтверджували належні виконання ним своїх зобов`язань за договором. Наведене додатково підтверджує, що за намовлянням ОСОБА_3 його друг ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 уклали удаваний правочин. З урахуванням наведеного, очевидно, що дії ОСОБА_3 та його друга ОСОБА_2 , які уклали договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, що ґрунтується на удаваному договорі позики, є недобросовісними та були вчинені щоб завдати шкоди подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Отже, укладаючи договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги 30.08.2020 року, ОСОБА_2 було передано ОСОБА_3 недійсну вимогу. З урахуванням наведеного, для захисту інтересу ОСОБА_6 від юридичної невизначеності у правовідносинах з його батьком ОСОБА_3 щодо повернення подарованих ним грошових коштів, вбачається за необхідне визнати відсутність в нього права вимоги за удаваним договором позики від 31.08.2017 року. Просить суд визнати договір позики (безвідсоткової), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 31.08.2017 року недійсним, внаслідок того, що він є удаваним. Визнати право вимоги ОСОБА_2 передане ОСОБА_3 за договором відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 30.08.2020 року відсутнім.
Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Хасіним І.Б. через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому зазначено, що позивач просить визнати недійсним договір позики внаслідок того, що він є удаваним, будь-яких інших підстав для визначення договору недійсним він не наводить. Проте удаваний характер правочину не може бути підставою. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Як вбачається зі змісту договору позики та виданої на його підставі розписки про отримання коштів, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 кошти саме в позику і зобов`язалася їх повернути у чітко визначені строки. Відтак, твердження громадянина ОСОБА_1 про те, що ці кошти отримала не ОСОБА_4 в позику від ОСОБА_2 , а ОСОБА_6 в дар від ОСОБА_3 , є повною маячнею та спрямовані на введення суду в оману. Договором позики та виданої на його підставі розпискою підтверджено: факт отримання коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_8 ; суму позики та її грошовий характер (п.п. 1.1. та 3.2. договору); зобов`язання з повернення позики (п.п. 1.1., 3.4 договору); строк повернення позики (п.п. 2.1. договору); забезпечення повернення позики неустойкою (п. 5 Договору). Таким чином, договір позики містить всі істотні умови, встановлені для договорів такого виду. У разі не спростування презумції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Розписка від 31.08.17р., як документ, що укладений на підставі п. 3.3. договору позики підтверджує боргове зобов`язання, містить всі передбачені законом умови, а саме: умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, сумою, строком повернення та датою отримання коштів. Мотиви отримання позики не мають правового значення при вирішенні спорів про стягнення заборгованості, оскільки сторони вільні в укладенні договорів та у визначенні їх умов. Доводи позивача про те, що кошти його колишня дружина отримала в дар та не повинна повертати, а про те, що їх вимагають повернути, він дізнався лише з позовної заяви ОСОБА_3 , є спробою ввести суд в оману. Позивач чудово розумів, що кошти його колишня дружина отримала в позику і що вони несуть солідарну відповідальність за їх повернення. Після укладення договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 03.09.2020р. месенджером «вайбер» додатково повідомив обох солідарних боржників: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про свій намір подати заяву до суду, якщо вони не повернуть позику, після чого 04 вересня 2020 року приблизно о 09-00 він отримав повідомлення месенджером «вайбер» з телефонного номеру НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , з погрозами. Як вбачається з цього повідомлення, ОСОБА_6 (позивач) добре розумів, що кошти його дружина отримала не в дар, а саме в позику і усвідомлював обов`язок з їх повернення. Заявляє про застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним договору позики. Про факт укладання договору позики позивач дізнався не пізніше початку вересня 2017 року, оскільки, як він сам зазначає в позовній заяві договір позики був укладений 31.08.2017 року, в той же день були передані кошти та складено розписку та кошти ОСОБА_4 невідкладно привезла йому її чоловіку у місце його перебування. Позовна давність щодо визнання недійсним з будь-яких підстав договору позики, розпочалася 01.09.2017р. та спливла 01.09.2020р., а позовну заяву було підписано та подано у грудні 2023р., тобто через 3 роки після її спливу. Щодо вимоги позивача в частині договору відступлення права вимоги. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.Позивачем не доведено, що оспорюваний ним правочин про відступлення права вимоги укладений з порушенням вимог закону та його прав. Доводи позивача про те, що новий кредитор міг не розрахуватися з первісним кредитором за відступлене право вимоги або розрахуватися не в тому розмірі, так само як і аналіз договору відступлення, не мають відношення до предмету спору, адже позивач не є стороною договору відступлення, його укладення ніяким чином не порушило його прав та не змінило обсяг його обов`язків, а порядок здійснення розрахунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 за відступлене право вимоги не впливає на дійсність договору відступлення та жодним чином не стосується позивача. Посилання в позові на те, що дії ОСОБА_3 та ОСОБА_8 щодо укладення договору відступлення права вимоги є недобросовісними та були вчинені аби завдати шкоди подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , є безглуздими та абсурдними, адже договір відступлення права вимоги апріорі не може завдавати шкоди будь-кому, в тому числі позичальнику, адже за ним у позичальника не виникають нові права та обов`язки, а лише змінюється особа кредитора. ОСОБА_9 в повному обсязі (за номіналом) проведено розрахунок, про це чітко зазначено в п. 1.3. договору відступлення від 30.08.2020р. Просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, враховуючи подані заперечення на позов.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник - адвокат Хасін І.Б. через канцелярію суду подано заяву, в якій зазначено наступне. Враховуючи системне зловживання позивачем своїми процесуальними правами, нез`явлення в судові засідання, неотримання процесуальних документів, просить провести розгляд справи по суті, призначений на 23.06.26р., без участі відповідача ОСОБА_3 та його представника, за наявними у справі матеріалами та з урахуванням рішення Ірпінського міського суду у справі № 367/9952/23 та винести рішення по суті спору, відмовивши в задоволенні безпідставного та штучного позову, метою подачі якого було лише ухилення від взятих на себе зобов`язань з повернення позики.
Третя особа: ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, її представник - адвокат Самофалова О.Ю. через канцелярію суду подала клопотання, щодо розгляду справи без участі ОСОБА_4 та її представника.
Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.  
Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінив ім`я, про що 08 вересня 2023 року складено відповідний актовий запис № 140. Прізвище, власне ім`я по батькові після державної реєстрації зміни імені: ОСОБА_1 , що вбачається зі свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Зі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 виданого 19 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , актовий запис № 1354.
02 лютого 2023 року рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .
31 серпня 2017 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір позики (безвідсоткової), за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 22 000 доларів США, а остання зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.1.1. договору).
Пунктом 2.1. договору позики визначено, що позика надається на строк шість місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми.
Пунктом 3.3 договору позики встановлено, що підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю.
Пунктом 3.4. договору позики встановлено, визначено, що по закінченню строку , вказаного в п. 2.1. договору, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики.
Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, однак , в будь - якому випадку до 31.01.2018 року.
Позивачем також додано копію розписки від 31 серпня 2017 року, складену ОСОБА_4 , в якій зазначено що ОСОБА_4 відповідно до умов договору позики від 31 серпня 2017 року одержала від ОСОБА_2 у борг суму в розмірі 22000,00доларів США, і зобов`язується повернути її в строк, зазначений у договорі.
30 серпня 2020 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор) і ОСОБА_3 (новий кредитор) укладеного договір відступлення (купівля - продаж) права вимоги, предметом якого є відступлення права вимоги за договором позики ( безвідсоткової) в розмірі 22 000 доларів США від 31 серпня 2017 року.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимог про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).
У цій постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також указано, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту волю, що насправді мала місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб, другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.
Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підстав, норм, що регулюють цей правочин (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22)).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Указані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
Зазначена судова практика тривалий час є незмінною.
Позивач стверджує, що договір позики (безвідсоткової), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 31.08.2017 року є недійсним, внаслідок того, що він є удаваним, оскільки, отримані кошти це подаровані кошти його батьком ОСОБА_3 йому, його сину, що були передані через його дружину ОСОБА_4 .
Проте, жодного належного доказу на підтвердження зазначеного твердження суду не надано.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи зробити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Як договір позики (безвідсоткової) від 31 серпня 2017 року,укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 так і розписка від 31 серпня 2017 року підписана ОСОБА_4 , - містять істотні умови договору позики (передбаченні чинним законодавством), зокрема: сторонами визначено розмір позики - 22000 доларів США, строк повернення- 6 місяців з моменту передачі грошових коштів.
Також суд звертає увагу на те, що сам позивач не заперечує факту отримання коштів у розмірі 22000 доларів США від ОСОБА_4 про що зазначено в позовній заяві.
Також суд звертає увагу на те, що згідно постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжявбачається, що оскільки, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договір позики від 31 серпня 2017 року нею було укладено в особистих майнових інтересах відповідача, кошти за вказаним договором були використані відповідачем одноособово, для його власних потреб та не в інтересах сім`ї, а тому відповідач є одноособово зобов`язаним за договором позики (безвідсоткової), укладеним 31 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними. Разом з тим, з матеріалів цивільної справи встановлено, що 21 грудня 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Хасін Ігор Борисович подав до Ірпінського міського Київської області клопотання про вступ у справу у якості третьої особи. Подане клопотання мотивував тим, що Ірпінським міським судом Київської області розглядається справа №367/6190/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення позики в розмірі 22 000,00 доларів США за договором позики від 31 серпня 2017 року, а також нараховані на цю суму проценти, тому рішення у даній справі може стосуватися та порушувати його особисті майнові права.
ОСОБА_1 не доведено удаваності позики ОСОБА_4 у ОСОБА_2 , не надано жодного належного доказу, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 приховували справжній зміст своїх договірних правовідносин та вчиняли правочин із метою приховування іншого правочину, який вони мали вчини, а саме: договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , й навмисно виражали ту внутрішню волю, яка насправді не мала місце. 
Що стосується позовної вимоги про визнання права вимоги ОСОБА_2 передане ОСОБА_3 за договором відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 30.08.2020 року відсутнім.
Дана вимога є похідною, тому не підлягає задоволенню, оскільки, позивачем не доведено жодним належним доказом недійсності позики в розмірі 22000 тисячі доларів США.
Крім того, суд звертає увагу враховуючи вимоги ст. 512, 514, 516 ЦК України у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. Позивачем не доведено, що укладеним договором відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 30.08.2020 року порушено його права та законні інтереси.
Доводи позивача про те, що новий кредитор ОСОБА_3 не міг розрахуватися з первісним кредитором ОСОБА_8 за відступлене право вимоги або розрахуватися не в тому розмірі суд не бере до уваги, оскільки, дані відносини не мають відношення до предмету спору.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. 
Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи.
Позивачем не надано суду жодного належного доказу, яким підтверджувався б факт, удаваності укладеного спірного договору позики (безвідсоткової) від 31.08.2017 року, з поданих письмових доказів вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за таких обставин підстав для застосування до спірних правовідносин у цій справі норм статті 235 ЦК України немає, тому позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог та про відсутність підстав для їх задоволення.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності за даним позовом, то враховуючи, що суд відмовляє позивачу у позові по суті, то строки позовної давності судом не застосовуються.
Згідно приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. 15, 202, 203, 207, 215, 217, 235, 512, 514, 516, 626-629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4, 10, 76-82, 89, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, 
вирішив:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та права вимоги відсутнім - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя:       Н.Ф. Карабаза