Справа № 352/1967/26
Провадження № 2/352/1646/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2026 року | м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі судді Гриньків Д.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін в приміщенні суду цивільну справу за позовом Тисменицької міської ради Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,-
В С Т А Н О В И В :
І. Короткий зміст позовних вимог.
05.08.2026 представник позивача звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - торгового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 66,2 кв м за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці площею 0,042 га, кадастровий номер 2625884501:01:002:0644, що є комунальною власністю Тисменицької міської ради, належить до категорії землі житлової та громадської забудови із цільовим призначення 03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Земельна ділянка сформована 25.06.2025 року. ОСОБА_1 , набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформила та не зареєструвала речові права на цю земельну ділянку, як це передбачено ст. 125, 126 Земельного Кодексу України та Законом України «Про оренду землі». Як вбачається з інформації наданої ГУ ДПС в Івано-Франківській області (лист від 21.04.2026р. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за Земельну ділянку сплата та нарахування земельного податку та орендної плати не проводилося. Таким чином, ОСОБА_1 без достатньої правової підстави зберегла у себе грошові кошти у обсязі орендної плати, а саме: за період з 25.06.2025 року по 31.12.2025 року – 7732,02 грн., відповідно до ставки річної орендної плати - 7%, згідно рішення Тисменицької міської ради №01/01-219 від 14.12.2023 року та нормативно грошової оцінки земельної ділянки 213788,40 грн; за період з 01.01.2026 року по 31.03.2026 року – 4040,49 грн., відповідно до ставки річної орендної плати - 7%, згідно рішення Тисменицької міської ради № 01/01-219 від 14.12.2023 року та нормативно грошової оцінки земельної ділянки 230885,31 грн.
Крім цього вказує, що на суму безпідставно збережених відповідачем коштів за період з 25.06.2025 по 31.03.2026 року нараховано: інфляційні втрати у розмірі – 585,51 грн. - 3% річних у розмірі – 177 грн, а в загальному просив стягнути з відповідача 12535,02 грн, а також судові витрати.
ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи.
Представник позивача у позовній заяві просив позовні вимоги задовольнити.
Відповідачу була надіслана ухвала про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою з додатками, днем вручення якої відповідно до п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України, є 27.08.2026 року. Правом на подання відзиву не скористалася.
ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 10.08.2026 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.
ІV. Фактичні обставини справи.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 26.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Магас О. Є., реєстровий номер 1-751, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна торгового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 66,2 кв м., що в АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Зазначене нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,042 га, кадастровий номер 2625884501:01:002:0644, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.06.2025 року № НВ-1201484342025 (а.с.11-16).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 12.08.2025 року №439057234 право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644, площею 0,042 га зареєстровано за Тисменицькою громадою, орган місцевого самоврядування - Тисменицька міська рада (а.с.10).
Згідно листа головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 21.04.2026 року адресованого голові Тисменицької територіальної громади, повідомлено, що відповідно до інформаційної системи "Податковий Блок" та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) не являється власником земельної ділянки на території Тисменицької міської територіальної громади в АДРЕСА_1 . Також відсутня інформація про укладені договори оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності станом на 01.01.2026 року з органом місцевого самоврядування. За даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС в Івано-Франківській області за 2025-2026 роки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за земельну ділянку площею 0.0420 га (кадастровий номер 2625884501:01:002:0644) нарахування не проводилися (а.с.17).
Згідно рішення Тисменицької міської ради №01/01-219 від 14.12.2023 року встановлено ставки орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності на території Тисменицької міської територіальної громади згідно додатку 1, зокрема, ставка орендної плати землі житлової та громадської забудови у відсотках від нормативної грошової оцінки становить 7% (а.с.25-27).
У відповідності витягу із технічної документації нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 30.12.2025 року, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644 становить 219192,23 грн (а.с. 28).
Згідно витягу із технічної документації нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 26.03.2026 року нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644 становить 230885,31 грн (а.с.30).
У відповідності до розрахунку суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644 за період з 25.06.2025 року (дата державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі) по 31.12.2025 року – 7 732,02 грн, відповідно до ставки річної орендної плати - 7% та нормативної грошової оцінки у розмірі 213788,40 грн; за період з 01.01.2026 по 31.03.2026 року – 4 040,49 грн, відповідно до ставки річної орендної плати - 7% та нормативно-грошової оцінки у розмірі 230885,31 грн (а.с.20).
На адресу відповідача була направлена претензія №395 від 19.05.2026 року щодо необхідності сплати безпідставно збережених коштів з орендної плати за землю за період з 25.06.2025 по 31.03.2026 у сумі – 11 772,51 грн (а.с.18-19).
ОСОБА_1 було надіслано лист від 27.01.2026 року, в якому їй рекомендовано терміново звернутися до міської ради для погодження договору оренди землі на земельну ділянку комунальної власності площею 0,0420 га за кадастровим номером 2625884501:01:002:0644 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в АДРЕСА_1 (а.с.32).
В матеріалах справи міститься технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі ( а.с.33-52).
Згідно розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних щодо сплати орендної плати (орендна плата за період з 25.06.2025 по 31.03.2026 року) за земельну ділянку з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644, інфляційні втрати становлять 585,51 грн та 177 грн – 3% річних (а.с.56-65).
V.Мотиви з яких виходить суд та норми права.
Спірні правовідносини , що виникли між сторонами регулюються Земельним кодексом України та Податковим кодексом України.
Згідно із статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частиною 1 статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 ЗК України).
Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Земельний податок обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.
Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2019 року у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 року у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 року у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.
В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 922/3361/19 зазначено, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.
Приписи пунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України вказують на те, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Згідно з положеннями частини 5 статті 5, частини 1 статті 13 Закону України «Про оренду земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.
Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 Закону України «Про оцінку земель»).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж на 5 - 7 років.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у п. 7.28 постанови від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 вказала, що земельним законодавством та ПК України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру.
У п. 7.29 та 7.30 вказаної постанови зазначено, що убачаються помилковими висновки судів, які застосовують приписи статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» у спосіб тлумачення витягу про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки як єдиного належного доказу на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати чи повернення безпідставно збережених грошових коштів фактичним землекористувачем без оформлення орендного договору.
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 29 травня 2020 року у справі № 922/2843/19, а саме: «при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно …, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель» (абзац другий пункту 37 постанови).
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на те, що земельним законодавством та ПК України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі (п. 7.28 постанови).
Щодо безпідставно набутого майна.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 1214 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є факт набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; по-третє, обов`язково має бути наявною відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
VІ. Висновки суду.
Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.
Отже, судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,042 га з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, а саме з 25.06.2025 року.
Отже, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання власником земельної ділянки доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.
В той же час, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативно-грошову оцінку, що є основою для розрахунку орендної плати.
В матеріалах справи наявна інформація із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 2625884501:01:002:0644, відомості з якої є обов`язковими при визначенні орендної плати, згідно якої нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 30.12.2025 року, становить 219192,23 грн (позивачем при розрахунку суми застосовано нормативну грошову оцінку у сумі 213788,40 грн), станом на 26.03.2026- 230885,31 грн. 
Відтак, суд вважає доведеною та такою, що підтверджується належними доказами обставину користування відповідачем земельною ділянкою площею 0,042 га, а також визнає обґрунтованим розрахунок розміру безпідставно збережених позивачем коштів, за період з 25.06.2025 по 31.03.2026, виходячи з нормативно-грошової оцінки ділянки в розмірі 11 772,51 грн, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , яка безпідставно зберегла у себе кошти у розмірі орендної плати, зобов`язана також сплатити інфляційні втрати та три проценти річних.
Інфляційні втрати та 3 відсотки річних розраховано за кожен період виникнення зобов`язання зі сплати коштів в розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, виходячи з нарахування орендної плати за період з 25.06.2025 по 31.03.2026 року.
Згідно розрахунку заборгованості інфляційних втрат та 3% річних загальний розмір таких за період з 25.06.2025 по 30.06.2026 включно становить 585,51 грн інфляційні втрати та 177 грн - три проценти річних.
Враховуючи наведене суд вважає, що даний розрахунок є вірним.
Отже, з огляду на вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в сумі 12 535,02 грн, яка і була заявлена до стягнення Тисменицькою міською радою.
VІІ. Судові витрати.
Згідно із ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому з відповідача слід стягнути 3 328 грн судового збору на користь позивача.
Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд, зважаючи на позиції сторін щодо цього питання, дійшов такого висновку.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 14 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в рамках договору Ю-20/07/26 від 30.07.2026 року про надання правничої допомоги, укладеного між Тисменицькою міською радою та адвокатом Устінським А.В., які і заявив до стягнення з відповідача.
На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правничої допомоги позивач надав такі докази:
договір про надання правової допомоги Ю-20/07/26 від 30.07.2026 року;
акт наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №Ю-20/07/26 від 30.07.2026 року;
ордер на надання правничої допомоги Тисменицькій міській раді серії АТ №1147046 адвокатом Устінським А.В.;
платіжна інструкція №04/09/2026 від 08.09.2026 року, де платник Тисменицька міська рада, отримувач ФОП ОСОБА_2 , сума платежу – 14000 грн, призначення платежу: надання правничої допомоги згідно договору Ю-20/07/26 від 30.07.2026 року.
Даючи оцінку вищевказаному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.
У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».
Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільні справі у розмірі 14000 гривень, суд зазначає, що у договорі про надання правової допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в акті про надані послуги вказано, які саме було надано послуги, з чим позивач погодився та здійснив їх оплату.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн.
Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
На підставі наведеного, ст.ст. 525, 526, 610, 611, 1048, 1054, 1055, 1056-1, 1077, 1078 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 89, 141, 247, 258, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позов Тисменицької міської ради Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Тисменицької міської ради Івано-Франківської області 12 535 (дванадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять) грн 02 коп. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності за період з 25.06.2025 по 31.03.2026 роки, інфляційних втрат та 3% річних нарахованих по 30.06.2026 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Тисменицької міської ради Івано-Франківської області понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн та 3000 (три тисячі) грн – витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування учасників справи:
Позивач: Тисменицька міська рада Івано-Франківської області, вул. Галицька,17, м. Тисмениця Івано-Франківської області, ЄДРПОУ:04356165;
Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Рішення складене у повному обсязі 18.09.2026 року.

Суддя Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області    Гриньків Д.В.