ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року		Справа №300/1313/26 пров. №А/857/17223/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
при секретарі судового засідання – Гладкій С.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернівецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про визнання незаконним, безпринципним, протиправним та безпідставним, злочинним та скасування рішення від 27.02.2026 № 280, постановлення окремих ухвал в правоохоронні органи, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернівецької області та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2026 року (суддя Григорук О.Б., м.Івано-Франківськ), -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернівецької області (далі - КДКА), в якому просив:
визнати завідомо незаконним, безпринципним, протиправним та безпідставним і навіть злочинним за частиною третьою статті 382 КК України (бо дії вчинені службовими особами, які займають відповідальне становище), за частиною другою статті 376 КК (дії вчинені особами з використанням свого службового становища) рішення КДКА від 27.02.2026 № 280 (далі - Рішення) та скасувати його.
Ухвалою суду від 27 березня 2026 року залучено ОСОБА_2 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить забезпечити позов шляхом зупинення дії Рішення, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді - позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України, до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, Заяву задовольнити, зупинити дію Рішення, зобов`язати адміністратора Єдиного реєстру адвокатів України Національної асоціації адвокатів України привести відомості щодо адвоката ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі адвокатів України у відповідність до ухвали суду про забезпечення позову, шляхом відновлення відображення інформації про нього як про адвоката, який має право на заняття адвокатською діяльністю, на час дії заходів забезпечення позову, зобов`язати адміністратора Єдиного реєстру адвокатів України Національної асоціації адвокатів України відновити доступ адвоката ОСОБА_1 до його особистого електронного кабінету адвоката, заблокованого у зв`язку з виконанням Рішення, на час дії заходів забезпечення позову.
В доводах апеляційної скарги вказує, що забезпечення позову допускається у разі, якщо: або невжиття заходів може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист прав особи; очевидними є ознаки протиправності рішення суб`єкта владних повноважень. Застосування хоча б однієї з цих підстав є достатнім до застосування заходів забезпечення позову. Рішення КДКА передбачає позбавлення позивача права на заняття адвокатською діяльністю. Виконання такого рішення до вирішення спору по суті призведе до: виключення з Єдиного реєстру адвокатів України, припинення адвокатської діяльності, припинення договорів з клієнтами, втрати клієнтів, істотного погіршення професійної репутації. Ці наслідки мають очевидно незворотний характер.
Відповідач та третя особа відзиву на апеляційну скаргу позивача не подали.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2026 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили відповідач та третя особа.
Зазначають, що адвокат ОСОБА_1 , знаючи про розбіжність інтересів (конфлікт інтересів) між інтересами ОСОБА_3 та інтересами ОСОБА_2 , продовжив надавати правову допомогу ОСОБА_3 не дивлячись про заборону надання правової допомоги у «конфлікті інтересів» Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон № 5076-VI), «Правилами адвокатської етики», затвердженими Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року від 09.06.2017 (далі - Правила).
Крім того, третя особа вказує, що суд першої інстанції у порушення частин четвертої-сьомої статті 78 та статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), вважав, що не підлягають доказуванню обставини, які встановлені Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківській області від 28 січня 2021 року у справі № 353/853/20. В той час, як статтею 78 КАС підстави звільнення від доказування обставин встановлених зазначеною ухвалою не передбачено. 
Також, судом першої інстанції помилково зазначено, що вказаною ухвалою, фактично вирішено питання можливості ОСОБА_1 представляти інтереси ОСОБА_3 у межах кримінального провадження № 42020090000000002, з огляду на те, що адвокат ОСОБА_1 , представляв у цьому ж кримінальному провадженні його інтереси.
Судом також не враховано, що ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківській області від 28 січня 2021 року у справі № 353/853/20 у рамках розгляду судом кримінальної справи вирішено питання висвітлене у заяві ОСОБА_2 про відвід адвокату Камінському І.П., щодо обставин охоплених періодом з 16.01.2020 по 28.01.2021. А, предметом розгляду його скарги на дії адвоката ОСОБА_1 до КДКА є триваюче та систематичне грубе порушення адвокатом Камінським І.П. Закону № 5076-VI, Правил, права на захист ОСОБА_2 , яке охоплюється періодом з 16.01.2020 по 03.12.2025.
Відповідач також зазначає, що у справі адвоката Камінського І.П. порушення тривало з моменту прийняття доручення від ОСОБА_3 (після розірвання договору з ОСОБА_2 ) до 03.12.2025, коли адвокат припинив участь у кримінальному провадженні.
Позивач у відзиві на апеляційні скарги відповідача та третьої особи заперечує їх вимоги, вважає судове рішення у відповідній частині законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, третьої особи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником у цій справі не доведено та документально не підтверджено обставини (матеріали справи не містять належних та допустимих доказів), які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди її правам та інтересам, які б унеможливили його захист без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення чи які б свідчили про реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, як і не надано доказів можливості настання невідворотних наслідків для позивача.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що КДКА допустила порушення принципу юридичної визначеності, оскільки наявність ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 28.01.2021 у справі №353/853/20 та рішення № 5/14 від 01.12.2025 позачергового засідання Ради адвокатів Івано-Франківської області, а також відсутність нових обставин щодо представлення ОСОБА_1 інтересів ОСОБА_3 у межах кримінального провадження №42020090000000002, з огляду на те, що позивач представляв інтереси в цьому ж кримінальному провадженні №42020090000000002 іншої особи – ОСОБА_2 , призвело до постійного збереження стану невизначеності адвоката ОСОБА_1 у цих відносинах через можливість необмеженої кількості разів ініціювати питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за одне і те ж діяння - представлення адвокатом Камінського І.П. у межах одного кримінального провадження №42020090000000002 у різний час інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В іншій частині - щодо відмови постановити окремі ухвали в правоохоронні органи, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується у зв`язку з відмовою позивача від апеляційної скарги в цій частині, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ІФ № 001145, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Івано-Франківської області від 17.02.2017 № 1/01.
16.01.2020 ОСОБА_2 уклав договір про надання правової допомоги із адвокатом Камінським І.П., за умовами якого адвокат Камінський І.П. взяв на себе зобов`язання надавати ОСОБА_2 , як клієнту, правову допомогу усіма законними методами та способами в кримінальному провадженні № 42020090000000002 на досудовому слідстві, в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.
Правовідносини між сторонами припинилися 08.07.2020.
Після припинення зазначених правовідносин між Берладином В.В. та ОСОБА_1 , у межах цього ж кримінального провадження, позивач здійснював захист іншого обвинуваченого – ОСОБА_3 .
В підготовчому судовому засіданні Тлумацького районного суду Івано-Франківської області в справі № 353/853/20, в грудні 2020 року, розглядалося клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 , та його адвокатів Кучкуди П.В. та Жиляка М.Д. про відвід адвоката Камінського І.П. як захисника обвинуваченого ОСОБА_3 .
Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року у справі №353/853/20 відмовлено у задоволенні такого клопотання. Зазначено, що конфлікту інтересів у позивача як адвоката немає, бо під час представництва інтересів клієнтів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 між ними не було протиріччя. Суд вважав, що мотиви відводу є безпідставними, оскільки наведені обвинуваченим ОСОБА_2 обставини, які викликають сумнів у об`єктивності захисника - адвоката Камінського І.П., є надуманими і не підтверджуються жодними об`єктивними даними. Також суд зазначив, що даний відвід може призвести до погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні, оскільки суд позбавить його права на захист інтересів захисником, якого він обрав вільним вибором. Інших обставин, які б викликали сумнів необ`єктивності та упередженості захисника - адвоката Камінського І.П. судом не встановлено.
14.11.2025 адвокати Жиляк М.Д. та Кучкуда П.В. звернулися з письмовою заявою до ради адвокатів Івано-Франківської області, якою просили вжити заходів мирного врегулювання конфлікту між адвокатом Камінським І.П. та клієнтом ОСОБА_2 , інтереси якого захищають обоє заявників. Наявність виниклого конфлікту інтересів заявники мотивували тим, що на стадії досудового розслідування вказаного вище кримінального провадження адвокат Камінський І.П. надавав правову допомогу ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги від 02.01.2020) та ОСОБА_2 (договір про надання правової допомоги від 16.01.2020). ОСОБА_1 отримував від клієнтів конфіденційну інформацію, яка відповідно до закону є адвокатською таємницею, узгоджував із кожним правові позиції та брав участь у слідчих діях за їх участю.
Відповідно до рішення від 01.12.2015 № 5/14 позачергового засідання Ради адвокатів Івано-Франківської області вирішено вважати заяву адвокатів: Жиляка М.Д. та Кучкуди П.В. від 14.11.2025 про вжиття заходів мирного врегулювання конфлікту з адвокатом ОСОБА_1 , - розглянутою. По наслідках припинення у ОСОБА_1 повноважень захисника обвинуваченого ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 42070090000000002, яке перебуває на розгляді у Тлумацькому районному суді Івано-Франківської області, - конфлікт інтересів між учасниками справи є добровільно врегульованим. У зв`язку з мирним врегулюванням виниклого конфлікту за участі адвокатів підстав до подальшого ініціювання з цього приводу дисциплінарних проваджень немає.
11.04.2025 до дисциплінарної палати КДКА надійшла скарга ОСОБА_2 стосовно адвоката ОСОБА_1 щодо грубого порушення Закону № 5076-VI та Правил.
Згідно з дорученням голови палати перевірка доводів скарги здійснювалась адвокатом ОСОБА_4 , який вважав, що слід порушити дисциплінарну справу через наявність в діях адвоката ОСОБА_1 ознак складу дисциплінарного проступку.
16.01.2026 рішенням дисциплінарної палати порушено дисциплінарну справу відносно адвоката ОСОБА_1 
06.02.2026 адвокат ОСОБА_1 на засідання дисциплінарної палати не з`явився, повідомивши про наявність хвороби.
27.02.2026 в день розгляду дисциплінарної справи адвокатом ОСОБА_1 було подане клопотання про зупинення розгляду справи у зв`язку із поданням адміністративного позову про скасування рішення дисциплінарної палати КДКА від 16.01.2026 №269 про порушення дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 .
Дисциплінарна палата КДКА вирішила продовжити розгляд дисциплінарної справи в силу пункту 46 Положення №120, оскільки адвокат ОСОБА_1 двічі не з`явився.
27.02.2026 КДКА прийняла Рішення, згідно якого вирішено притягнути адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді - позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.
В оскаржуваному Рішенні зазначено, що дисциплінарна палата встановила в діях адвоката ОСОБА_1 порушення вимог, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 2 ст.34 Закону № 5076-VI, а саме ознаки порушення адвокатом вимоги п. 8 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4, ст. 11, п, 1,3 ч. 1, п. 1, 2 ч. 2 ст. 21, п.п. 4, 7 ч. 1 ст. 28 Закону № 5076-VI, статей 7, 9, 10, 12, 12-1, 20, 44 Правил та кваліфікується як таке, що має ознаки систематичного та грубого одноразового порушення правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України, а також розголошення адвокатом відомостей, що становлять адвокатську таємницю, використання їх у своїх інтересах або в інтересах третіх осіб. Дисциплінарна палата вважає, що доводи скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах дисциплінарної справи, в діях адвоката ОСОБА_1 наявний склад систематичного порушення правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України.
Оцінюючи доводи позивача щодо наявності підстав для забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Приписами частини першої статті 150 КАС визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до частини другої вказаної норми забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частиною четвертою статті 150 КАС подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Таким чином, статтею 150 КАС визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити її.
Положеннями частини першої статті 151 КАС встановлено, що позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пунктом 5 частини третьої статті 151 КАС).
Необхідно зазначити, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Водночас, при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, покликаним забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 29.01.2020 у справі №640/9167/19, від 13.03.2020 у справі №1740/2484/18, від 30.09.2020 у справі №640/1305/20, від 22.10.2020 у справі №640/1304/20, від 24.11.2020 у справі №640/9636/20, від 11.03.2021 у справі №260/1168/19.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії зазначеного рішення до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, заявник посилається на те, що невжиття таких заходів призведе до припинення його права на заняття адвокатською діяльністю, виключення з Єдиного реєстру адвокатів України, втрати можливості здійснювати професійну діяльність, припинення договірних відносин із клієнтами, втрати клієнтської бази та завдання істотної шкоди його професійній репутації, що, на його думку, свідчить про наявність підстав для забезпечення позову, визначених статтею 150 КАС.
Поряд з тим, ознаки протиправності оскаржуваного Рішення відповідача, виходячи з матеріалів справи, не є очевидними, а фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.
Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Суд зауважує, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно.
Проте, в силу приписів статті 150 КАС, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Суд критично оцінює посилання заявника на обсяг прав, які, на його думку, порушуються оскаржуваними рішеннями, адже це є підставою для звернення до суду за захистом своїх прав, а не безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
При цьому заявником не наведено та не підтверджено належними доказами обставин, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду або ефективне поновлення його прав у разі задоволення позову.
Крім того, у разі задоволення позову припинення юридичної сили оскаржуваного індивідуального акта та відновлення порушених прав позивача здійснюється у порядку виконання судового рішення після набрання ним законної сили.
За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб та з підстав, заявлених позивачем, а тому Заява задоволенню не підлягає.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон № 5076-VI.
Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Закону № 5076-VI адвокатура України - це недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.
З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.
За правилами частини першої статті 4 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів.
Професійні обов`язки адвоката визначені у статті 21 Закону № 5076-VI.
Відповідно до частини першої статті 7 Правил, у своїй професійній діяльності адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний використовувати всі свої знання та професійну майстерність для належного захисту й представництва прав та законних інтересів клієнта, дотримуючись чинного законодавства України, сприяти утвердженню та практичній реалізації принципів верховенства права та законності.
Статтею 8 Правил встановлено, що у межах дотримання принципу законності адвокат зобов`язаний у своїй професійній діяльності виходити з переваги інтересів клієнта. Адвокат повинен поважати свободу вибору клієнтом захисника своїх прав (представника чи особи, яка надає йому професійну правничу (правову) допомогу), і не перешкоджати у реалізації цієї свободи.
Згідно з абзацом другим статті 11 Правил адвокат зобов`язаний надавати професійну правничу (правову) допомогу клієнту, здійснювати його захист та представництво компетентно і добросовісно, що передбачає знання відповідних норм права, наявність необхідного досвіду їх застосування, доскональність у врахуванні всіх обставин, що стосуються доручення клієнта та можливих правових наслідків його виконання, ретельну підготовку до виконання доручення.
Відповідно до статей 12, 12-1 Правил адвокат не повинен вчиняти дій, спрямованих на обмеження незалежності адвокатської професії, честі, гідності та ділової репутації своїх колег, підрив престижу адвокатури та адвокатської діяльності. Адвокат повинен бути добропорядним, чесно та гідно виконувати свої професійні обов`язки.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 32 Закону № 5076-VI право на заняття адвокатською діяльністю припиняється шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю у разі накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно з частиною другою статті 32 Закону № 5076-VI накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю може застосовуватися виключно у разі:
1) порушення присяги адвоката України;
2) розголошення адвокатом відомостей, що становлять адвокатську таємницю, використання їх у своїх інтересах або в інтересах третіх осіб;
3) заподіяння протиправними діями адвоката, пов`язаними із здійсненням ним адвокатської діяльності, значної шкоди клієнту, якщо така шкода встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили;
4) систематичного або грубого одноразового порушення правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України.
Пунктом 3 частини третьої статті 32 Закону № 5076-VI визначено, що право на заняття адвокатською діяльністю припиняється: з підстав, передбачених пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, - з дня прийняття кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури відповідного рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 33 Закону № 5076-VI адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом.
Дисциплінарне провадження - це процедура розгляду письмової скарги, яка містить відомості про наявність у діях адвоката ознак дисциплінарного проступку.
Статтею 34 Закону № 5076-VI визначено, що підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку.
Дисциплінарним проступком адвоката є: 1) порушення вимог несумісності; 2) порушення присяги адвоката України; 3) порушення правил адвокатської етики; 4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків; 6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування; 7) порушення інших обов`язків адвоката, передбачених законом.
Не є підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності винесення судом або іншим органом рішення не на користь його клієнта, скасування або зміна судового рішення або рішення іншого органу, винесеного у справі, в якій адвокат здійснював захист, представництво або надавав інші види правової допомоги, якщо при цьому не було вчинено дисциплінарного проступку.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 35 Закону № 5076-VI за вчинення дисциплінарного проступку до адвоката може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень, зокрема, для адвокатів України - позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України, а для адвокатів іноземних держав - виключення з Єдиного реєстру адвокатів України.
Згідно з частиною другою статті 35 Закону № 5076-VI адвокат може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності протягом року з дня вчинення дисциплінарного проступку.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 5076-VI право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.
Згідно зі статтею 39 Закону № 5076-VI за результатами розгляду заяви (скарги) про дисциплінарний проступок адвоката, довідки та матеріалів перевірки дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури більшістю голосів членів палати, які беруть участь у її засіданні, вирішує питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 5076-VI за результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури приймає рішення про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку і застосування до нього дисциплінарного стягнення або про закриття дисциплінарної справи.
Рішення дисциплінарної палати приймається більшістю голосів від її загального складу, крім рішення про припинення права на заняття адвокатською діяльністю, яке приймається двома третинами голосів від її загального складу.
Рішення у дисциплінарній справі має бути вмотивованим. Під час обрання виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, його наслідки, особа адвоката та інші обставини.
Статтею 42 Закону № 5076-VI передбачено, що адвокат чи особа, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, має право оскаржити рішення у дисциплінарній справі протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. Оскарження рішення не зупиняє його дії.
Рішенням Ради адвокатів України від 30.08.2014 за № 120 затверджено Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність (далі - Положення № 120), яке розроблено відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Закону України "Про звернення громадян", Правил адвокатської етики, Регламенту кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури регіону та інших актів законодавства України і Національної асоціації адвокатів України, з метою офіційного тлумачення відповідності поведінки адвокатів вимогам законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність та етичним стандартам, а також регламентації дисциплінарного провадження стосовно адвокатів.
Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури в особі її Голови, з метою забезпечення неупередженості та об`єктивності при розгляді заяв (скарг), з урахуванням наближеності територіального розміщення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, не пізніше трьох днів з дня надходження заяви (скарги) приймає рішення про перерозподіл та направлення таких заяв (скарг) для розгляду до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури іншого регіону, ніж регіон, в якому зазначений адвокат входить до складу органів адвокатського самоврядування. Отримавши від Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури таку заяву (скаргу), Голова кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури регіону перевіряє її на відповідність вимогам законодавства і цього Положення та приймає рішення про її подальший розгляд, відповідно до вимог цього Положення.
Голова дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури не пізніше трьох днів з дня надходження заяви (скарги) на дії адвоката, доручає одному із членів дисциплінарної палати провести перевірку відомостей, викладених у заяві (скарзі).
Член дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури за дорученням голови палати проводить перевірку відомостей, викладених у заяві (скарзі), та за результатами перевірки складає довідку, яка має містити викладення обставин, виявлених під час перевірки, з урахуванням, зокрема тактики, методів і прийомів адвокатської діяльності, наслідків для клієнта тощо, висновки та пропозиції щодо наявності підстав для порушення дисциплінарної справи.
Член дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, який проводить перевірку, протягом трьох днів з дати отримання ним доручення голови палати, звертається до адвоката з повідомленням про проведення щодо нього перевірки для отримання письмового пояснення адвоката по суті порушених питань із зазначенням строку його надання. До повідомлення додається копія заяви (скарги) та копії всіх документів, приєднаних до неї. Належним повідомленням адвоката є надіслання листа поштою рекомендованим відправленням за адресою робочого місця адвоката, зазначеною в Єдиному реєстрі адвокатів України, або надіслання листа на адресу електронної пошти адвоката, зазначену в Єдиному реєстрі адвокатів України. Адвокат, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представник мають право ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та виготовляти копії документів цього провадження із застосуванням власних технічних засобів, за виключенням копій документів, що містять інформацію, яка є предметом адвокатської таємниці. У разі ненадання адвокатом пояснення по суті порушених питань на запит члена дисциплінарної палати, який проводить перевірку, в межах визначеного строку, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.
Рішення про порушення дисциплінарної справи з визначенням місця, дня і часу її розгляду чи про відмову в порушенні дисциплінарної справи надсилається засобами поштового зв`язку або електронною поштою, або вручається під розписку адвокату та особі, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення. До рішення про порушення дисциплінарної справи, яке надсилається або вручається адвокату, додається довідка члена дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, складена за результатами перевірки.
Розгляд дисциплінарної справи здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду справи дисциплінарна палата заслуховує повідомлення члена дисциплінарної палати, який проводив перевірку, про результати перевірки, пояснення адвоката, стосовно якого порушено дисциплінарну справу, особи, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, та пояснення осіб, яким відомі будь-які відомості, що мають значення для дисциплінарної справи.
За висновками Верховного Суду у постанові від 26 січня 2023 року у справі № 420/5597/19, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. 
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.
Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Отже, в межах розгляду цієї справи суд може надати правову оцінку рішенню Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії виключно у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану відповідачем юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката на предмет їх достатності.
Наведений висновок також відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 10 листопада 2022 року у справі №826/14291/17, від 19 жовтня 2023 року у справі № 280/1396/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 640/33374/21.
Крім того, у рішеннях Європейського суду з прав людини сформувалась практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Зазначені висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 640/20223/20 та від 14 вересня 2023 року у справі № 240/44051/21.
Отже, можна дійти висновків, що в контексті встановлених обставин справи, характеру спірних правовідносин та наведеної правової позиції Верховного Суду, адміністративний суд крізь призму вимог статті 2 КАС може оцінити повноту дослідження та врахування відповідною Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури усіх фактів та обставин, які з`ясовувалися такою Комісією щодо діянь адвоката у контексті дотримання процедури, не втручаючись при цьому у дискреційні повноваження стосовно визначення «грубості» дисциплінарного правопорушення, обрання суворості дисциплінарного стягнення і наданої юридичної оцінки доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката на предмет їх достатності.
Як установлено з матеріалів справи, підставою для порушення дисциплінарної справи щодо адвоката ОСОБА_1 стала скарга ОСОБА_2 , який вказував на порушення позивачем норм Закону № 5076-VI та Правил у зв`язку із здійсненням після припинення договірних відносин із ним захисту іншого обвинуваченого - ОСОБА_3 у межах того самого кримінального провадження №42020090000000002.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наведені обставини вже були предметом оцінки компетентних органів.
Так, ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року у справі №353/853/20, яка набрала законної сили та є остаточною, розглянуто заяву ОСОБА_2 про відвід адвоката Камінського І.П. як захисника ОСОБА_3 . Суд, застосувавши положення статей 46, 78, 80 Кримінального процесуального кодексу України, статті 59 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та врахувавши практику ЄСПЛ, дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для відводу адвоката. При цьому, суд встановив, що доводи ОСОБА_2 про конфлікт інтересів не підтверджуються об`єктивними даними, а договір про надання правової допомоги був належним чином припинений в односторонньому порядку.
Крім того, рішенням Ради адвокатів Івано-Франківської області від 01.12.2025 №5/14 заяву представників ОСОБА_2 щодо врегулювання конфлікту інтересів визнано розглянутою, а після припинення повноважень ОСОБА_1 як захисника ОСОБА_3 конфлікт інтересів - добровільно врегульованим, у зв`язку з чим підстав для подальшого ініціювання дисциплінарних проваджень із цього приводу не встановлено.
Незважаючи на викладене, дисциплінарною палатою КДКА було повторно розглянуто питання щодо тих самих обставин, які вже були предметом оцінки суду та органу адвокатського самоврядування. При цьому, як правильно встановив суд першої інстанції, скарга ОСОБА_2 не містила жодних нових фактичних обставин щодо здійснення ОСОБА_1 захисту ОСОБА_2 та подальшого представництва інтересів ОСОБА_3 у тому самому кримінальному провадженні.
За таких обставин, повторне ініціювання дисциплінарного провадження фактично ґрунтувалося на тотожних фактичних підставах, яким уже була надана оцінка компетентними органами, що суперечить принципу юридичної визначеності як складовій принципу верховенства права.
У спірних правовідносинах слід ураховувати, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 (справа № 1-123/2018 (4892/17)) зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
У Рекомендації № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року сформулювано основні принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Так, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: не ставить жодної іншої мети, окрім тієї, для якої було надано повноваження; дотримується об`єктивності та неупередженості, враховуючи лише чинники, що стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належний баланс між будь-якими негативними наслідками, які можуть виникнути внаслідок рішення стосовно прав, свобод або інтересів осіб, та метою, яку таке рішення переслідує; приймає своє рішення в розумний строк з урахуванням суті питання, що розглядається; застосовує будь-які загальні адміністративні практики послідовним чином, враховуючи при цьому конкретні обставини кожного випадку.
Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені в частині другій статті 2 КАС.
Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) уможливлює здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом унаслідок реалізації дискреційних повноважень.
Європейська Комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, який надає дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.
Також Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 2 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
Досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративних органів, ЄСПЛ виснував, що за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки», від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Об`єднаного Королівства», від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру», від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).
Очевидно, що у процесі прийняття рішення на підставі дискреції слід урахувати і фактичні обставини, які супроводжують цей процес. У разі якщо відповідний орган користується своїм дискреційним повноваженням, він не повинен допускати помилок при констатації юридичних фактів. Помилки в оцінці фактичних обставин, неправильні розрахунки, проведені ним, - усе це може викликати незаконність (протиправність) прийнятого на підставі дискреції рішення. Подібні наслідки викликають також і випадки, коли під час прийняття акта на підставі дискреції адміністративний орган допускає очевидні прорахунки в оцінках. Очевидна та своєчасно не виправлена помилка уповноваженого адміністративного органу щодо фактичних обставин при прийнятті рішення на підставі дискреції також може свідчити про наявність ознак зловживання владою.
Таким чином, наділення КДКА свободою розсуду не означає, що такий розсуд не має меж. У будь-якому разі межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані.
Отже, вмотивованість рішення КДКА є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності.
Відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями. Проте, оцінка судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення КДКА не є втручанням у її дискреційні повноваження.
Отже, суд у цій справі має перевірити викладені в оспорюваному рішенні висновки КДКА на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.
Вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення слід приймати з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень ураховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд підтримує позицію суду першої інстанції, що відповідач, повторно оцінюючи ті самі фактичні обставини без наявності нових даних, допустив порушення принципу юридичної визначеності, що призвело до необґрунтованого втручання у право позивача на здійснення професійної діяльності та порушення вимог частини другої статті 2 КАС.
Слід також погодитись з судом першої інстанції, що застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю є найсуворішим видом дисциплінарної відповідальності. 
Професія є складовою права на приватне життя, що підтверджується усталеною практикою ЄСПЛ.
У пункті 165 рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (Заява № 21722/11) вказано, що: "приватне життя "включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру" (див. рішення від 07 серпня 1996 року у справі "С. проти Бельгії" (С. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-III). Стаття 8 Конвенції "захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом" (див. рішення у справі "Прітті проти Сполученого Королівства" (Pretty v. The United Kingdom), заява № 2346/02, п. 61, ECHR 2002-III). Поняття "приватне життя" в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі "Нємець проти Німеччини" (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (див. рішення у справах "Сідабрас та Джяутас проти Литви" (), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та "Бігаєва проти Греції" (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року).
У пункті 35 рішення у справі "Бігаєва проти Греції" (Bigaeva v. Greece), ЄСПЛ вказав, що в діях компетентних органів держави-відповідача не було достатньої послідовності та поваги до особи та професійного життя заявниці і що держава-відповідач за таких умов порушила право заявниці на повагу до її приватного життя за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на те, що позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю є найсуворішим видом дисциплінарної відповідальності, впливає на приватне життя особи та є втручанням у право на здійснення професійної діяльності, застосування такого заходу має бути належним чином мотивованим, відповідати принципу пропорційності, необхідності та ґрунтуватися на достатніх і переконливих підставах. Разом з тим, відповідачем не доведено наявності підстав, які б виправдовували застосування до позивача саме такого виду дисциплінарного стягнення.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправним та скасовано оспорюване Рішення.
Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи, надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених як позивачем, так і відповідачем та третьою особою, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а отже, і наведені скаржниками доводи в апеляційних скаргах щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року – без змін.
Апеляційні скарги Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернівецької області та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	

Повне судове рішення складено 17.07.2026.