ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 липня 2026 року	Справа №160/8034/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Державна служба України з питань праці про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Державна служба України з питань праці, в якій просить:
стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 27 березня 2025 року по 31 грудня 2025 року в розмірі 126 267 гривень (сто двадцять шість тисяч двісті шістдесят сім) гривень 82 копійки та компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки в розмірі 31 917 (тридцять одна тисяча дев`ятсот сімнадцять) гривень 60 копійок з покладанням обов`язку на Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, як податкового агента, здійснити відповідні відрахування передбачені законодавством.
В обгрунтування позову позивач зазначив, що наказом Державної служби України з питань праці № 39-кт від 16.07.2018 ОСОБА_1 прийнято на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Наказом Державної служби України з питань праці «Про вихід на роботу Ігоря Осадчого» №77-кт від 25.09.2024 року визначено вважати ОСОБА_1 першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області таким, що приступив до виконання своїх обов`язків у зв`язку із звільненням у запас з військової служби.
Наказом Державної служби України з питань праці «Про звільнення ОСОБА_2 » №95-КТ-25а від 31.12.2025 року звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі №160/9017/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа: Державна служба України з питань праці про стягнення заборгованості по заробітній платі, позов ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено.
Визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 грудня 2024 по 26 березня 2025 року.
Зобов`язати Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі №160/9017/25 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 22033,60 грн.
17.03.2026 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з заявою, в якій просив повідомити інформацію за який період виплачена заробітна плата.
Листом начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН/2/2135-3В-22 від 26.03.2026 року (у відповідь на звернення позивача від 17.03.2026 року) позивачеві повідомлено, що згідно наказу від 07.01.2026 року №1-к ОСОБА_1 нараховано: компенсацію за невикористану відпустку у кількості 22 дні та відшкодування за час затримки виплати.
ОСОБА_1 вважає протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати йому заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за період з 27.03.2025 по 31.12.2025 року, у зв`язку з чим позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2026 року для розгляду адміністративної справи №160/8034/26 визначено суддю Олійника В.М.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
06.04.2026 року на адресу відповідача та третьої особи направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
07.04.2026 року відповідачем та третьою особою отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
20.04.2026 року на адресу суду від представника Державної служби України з питань праці надійшли пояснення щодо позову, в яких представник третьої особи не погоджується з доводами позивача, вважає їх необґрунтованими та помилковими, враховуючи наступне.
Відповідно до наказу Держпраці від 28.11.2024 № 199 «Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 № 29» Позивача було призначено головою комісії з ліквідації Головного управління.
Наказом Держпраці від 31.12.2025 №95-КТ-25а «Про звільнення ОСОБА_2 » було звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління з 31.12.2025.
Таким чином, ОСОБА_1 виконував обов`язки голови комісії з ліквідації Головного управління, у тому числі протягом спірного періоду з 27 березня 2025 року по 31 грудня 2025 року.
Відповідно до частини 4 статті 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, у тому числі й питання виплати заробітної плати.
Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Водночас пунктами 25-26 Порядку №1074 встановлено, що комісія утримується за рахунок і в межах коштів, передбачених на утримання органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється. 
Фінансування заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією органів виконавчої влади або територіальних органів, здійснюється в межах коштів, передбачених на їх утримання законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
У свою чергу, Міністерство соціальної політики України у листі від 24.09.2013 №821/13/155-13 «Про оплату праці членів ліквідаційної комісії» зазначило, що спеціального механізму оплати праці голові і членам ліквідаційної комісії немає, тому ці особи працюють та отримують заробітну плату за займаними посадами згідно з чинними у відповідній установі, організації умовами оплати праці.
Згідно з частиною 3 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи є єдиною правовою підставою для ведення бухгалтерського обліку. 
Табель обліку робочого часу, форма якого затверджена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489, є обов`язковим первинним документом, що підтверджує факт, тривалість та режим виконання працівником трудових обов`язків.
Без наявності табелів обліку неможливо встановити кількість фактично відпрацьованих годин та визначити законні підстави для нарахування заробітної плати і компенсаційних виплат. Будь-які інші документи (листи, розпорядження тощо) не є первинними обліковими документами та не можуть слугувати підставою для проведення фінансових розрахунків.
Враховуючи наведене, протягом спірного періоду з 27 березня 2025 року по 31 грудня 2025 року, ОСОБА_1 ніс персональну відповідальність за організацію та стан бухгалтерського обліку, а також за своєчасну та повну виплату заробітної плати.
З наданих позивачем документів - листів Головного управління від 06.03.2026 №ДН/2/2131-ЗВ-22 та від 26.03.2026 №ДН/2/2135-ЗВ-22 - вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово пропонувалось надати табелі обліку робочого часу працівників за весь період виконання повноважень голови комісії з ліквідації.
У свою чергу, Головним управлінням надано довідку про доходи, яка долучена позивачем до позовної заяви за період з вересня 2024 року по 31 грудня 2025 року, сформовану на підставі наявної у Головному управлінні інформації станом на дату її формування.
У зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 табелів обліку робочого часу працівників у Головного управління відсутні правові підстави для:
здійснення розрахунку та виплати заборгованості по заробітній платі;
здійснення розрахунку та виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки;
здійснення розрахунку та виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки.
З урахуванням викладеного, представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
27.04.2026 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на пояснення третьої особи, в якій позивач вважає помилковими доводи Державної служби України з питань праці, з урахуванням наступного.
Наказом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 31.12.2025 №95-КТ-25а «Про звільнення ОСОБА_2 »» визначено здійснити виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року в справі №160/9017/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа: Державна служба України з питань праці про стягнення заборгованості по заробітній платі, позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа: Державна служба України з питань праці про стягнення заборгованості по заробітній платі - задоволено частково. 
Визнані протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року. 
Зобов`язано Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року доставлено сторонам справи в Електронні кабінети у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області та Державною службою України з питань праці не подано апеляційну скаргу на рішення суду, а отже рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі №160/9017/25 набрало законної сили та підлягає виконанню.
Крім того, позивач звернув увагу, що судами у рішеннях від 16.10.2025 року та 01.12.2025 року, які набрали законної сили, встановлено, що у 2024 та 2025 роках Головою комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області був ОСОБА_3 в якого перебували документи Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
З урахуванням викладеного, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.
Протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, відповідач відзиву на позовну заяву не надав, із заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався.
Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Наказом Державної служби України з питань праці № 39-кт від 16.07.2018 ОСОБА_1 , прийнято на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Наказом Державної служби України з питань праці «Про вихід на роботу Ігоря Осадчого» №77-кт від 25.09.2024 року визначено вважати ОСОБА_1 першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області таким, що приступив до виконання своїх обов`язків у зв`язку із звільненням у запас з військової служби.
Наказом Державної служби України з питань праці «Про звільнення ОСОБА_2 » №95-КТ-25а від 31.12.2025 року звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Відповідно до наказу голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №1-к від 07.01.2026 року:
1. ОГОЛОШУЄТЬСЯ наказ Державної служби України з питань праці від 31.12.2025 №95-КТ-25а «Про звільнення ОСОБА_2 ».
2. Датою звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області вважати 31.12.2025.
Підстава: наказ Державної служби України з питань праці від 31.12.2025 №95-КТ-25а «Про звільнення ОСОБА_2 ».
3. Здійснити виплату ОСОБА_1 :
3.1 грошової компенсації за не використані дні: щорічної основної відпустки 5 (п`ять) календарних днів за період роботи з 17.07.2021 по 16.07.2022;
щорічної основної відпустки 6 (шість) календарних днів за період роботи з 17.07.2024 по 27.11.2024;
щорічної додаткової відпустки 5 (п`ять) календарних днів за стаж державної служби 9 років;
щорічної додаткової відпустки 6 (шість) календарних днів за стаж державної служби 10 років;
3.2 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі №160/9017/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа: Державна служба України з питань праці про стягнення заборгованості по заробітній платі, позов ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено.
Визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 грудня 2024 по 26 березня 2025 року.
Зобов`язати Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі №160/9017/25 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 22033,60 грн.
17.03.2026 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з заявою, в якій просив повідомити інформацію за який період виплачена заробітна плата.
Листом начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН/2/2135-3В-22 від 26.03.2026 року (у відповідь на звернення позивача від 17.03.2026 року) позивачеві повідомлено, що згідно наказу від 07.01.2026 року №1-к ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку у кількості 22 дні та відшкодування за час затримки виплати.
ОСОБА_1 вважає протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати йому заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за період з 27.03.2025 по 31.12.2025 року, у зв`язку з чим позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Згідно частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до положень статей 57, 58 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна та щорічна додаткова відпустка; за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Згідно з частинами 1, 3 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до частини 5 статті 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. 
Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до статті 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Згідно з частиною 1 статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У частині 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
За приписами статті 2 Закону №108/95-ВР структура заробітної плати включає:
- основну заробітну плату - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
- додаткову заробітну плату - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У відповідності до частин 2, 3 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині 5 статті 97 КЗпП України.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у спірний період позивач не був звільнений із займаної посади, а після видання наказу Державної служби України з питань праці від 25.09.2024 №77-кт приступив до виконання посадових обов`язків у зв`язку із звільненням у запас з військової служби, тобто фактично був поновлений у виконанні трудової функції та перебував у трудових правовідносинах із Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
Крім того, лише наказом Державної служби України з питань праці «Про звільнення ОСОБА_2 » №95-КТ-25а від 31.12.2025 року останнього звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Відтак, сам по собі факт перебування органу у стані припинення, а також наведені третьою особою доводи щодо покладення на позивача обов`язків, пов`язаних із ліквідаційними заходами, не звільняють відповідача від обов`язку нарахувати та виплатити працівникові заробітну плату.
Суд відхиляє посилання третьої особи на те, що саме позивач, як особа, на яку покладено організацію роботи органу, мав забезпечити виплату заробітної плати самому собі, оскільки такі доводи не спростовують факту існування між сторонами трудових правовідносин і не усувають обов`язку відповідача, як роботодавця, здійснювати оплату праці працівника.
Неналежна організація внутрішньої роботи установи, особливості процедури ліквідації чи розподілу повноважень між посадовими особами не можуть покладати негативні наслідки на працівника та бути підставою для невиплати йому заробітної плати.
Крім того, право працівника на оплату праці є гарантованим Конституцією України та нормами трудового законодавства, а заробітна плата підлягає виплаті за весь час перебування працівника у трудових відносинах та виконання ним трудових обов`язків.
Суд враховує, що згідно наказу від 07.01.2026 року №1-к ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку у кількості 22 дні та відшкодування за час затримки виплати.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі №160/9017/25 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області за період з 01 грудня 2024 по 26 березня 2025 року виплачено заробітну плату в розмірі 22033,60 грн.
Щодо визначення конкретних сум виплат, суд вважає за необхідне покласти розрахунок неотриманих виплат на відповідача, зобов`язавши відповідача здійснити саме нарахування та виплату вказаних сум.
Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 39788766) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за період з 27.03.2025 по 31.12.2025 року.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна служба України з питань праці про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за період з 27.03.2025 по 31.12.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 39788766) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату та компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за період з 27.03.2025 по 31.12.2025 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник