Справа № 209/10497/25
Провадження № 2/209/218/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2026 р.  м.Кам`янське
Дніпровський районний суд міста Кам`янського у складі: 
головуючого судді Ковальової - Писаревої А.Б., 
за участі секретаря Лушпай І.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Шишкіна В.М.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальна громада міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради про вселення до житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , Територіальна громада в особі Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:
26 грудня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Кам`янського надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про вселення до житлового приміщення.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 ?янське з 23.10.2004 року, тобто, з моменту її народження. Квартиронаймачем зазначеної квартири є її батько ОСОБА_3 , який з 2013 року фактично проживає за межами України, у російській федерації, та тривалий час не користується житлом. Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 28.03.2017 року ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав щодо неї. У період її неповноліття вона проживала разом з матір?ю за іншою адресою, однак, права користування спірною квартирою не втрачала, з реєстрації не знімалася, участі у відмові від житла не брала. Іншого житлового приміщення вона не має. Фактичне володіння квартирою здійснює її бабуся ОСОБА_2 , яка самовільно розпоряджається квартирою, зокрема: утримує у себе ключі від квартири, здає квартиру в оренду третім особам, отримує орендну плату та використовує її на власний розсуд та перешкоджає їй у доступі та проживанні у квартирі, відмовляється передати ключі. На даний час позивачка досягла повноліття і має намір реалізувати своє гарантоване законом право користування житлом, створити власну сім`ю та проживати у квартирі, де вона зареєстрована. Неодноразові усні звернення до відповідачки результату не дали. Вона пояснює відмову тим, що її син заборонив передавати їй ключі, та що у квартирі проживають орендарі. Таким чином, відповідачка безпідставно чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, порушуючи її житлові права. Вона зверталася за допомогою у вирішенні питання про вселення до квартири до Відділення поліції №1 Кам?янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, але їй було відмовлено з посиланням на те, що за даним фактом вбачаються цивільно-правові відносини, які можна вирішити шляхом звернення з позовною заявою до суду. Вона не визнавалася такою, що втратила право користування житлом, не знімалася з реєстрації, судових рішень про припинення її права користування не існує. Просить суд вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 ; заборонити відповідачам чинити будь-які дії спрямовані на обмеження права ОСОБА_1 користування житлом та стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 30грудня 2025 року позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 17 березня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
14 квітня 2026 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , Територіальна громада в особі Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою під АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1331,20 грн. /а.с. 31-38/.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору від 03 листопада 1997 року, узгодження та клопотання відкритого акціонерного товариства «ДНІПРОДЗЕРЖИНСЬКИЙ ДОМОБУДІВНИЙ КОМБІНАТ», згідно рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області №225 від 19 серпня 1998 року, 31 серпня 1998 року їй було видано ордер №147 на житлове приміщення, а саме квартиру під АДРЕСА_1 . Згідно ордеру №147 на житлове приміщення від 31 серпня 1998 року право на проживання у зазначеній квартирі має її син ОСОБА_3 . Інших осіб, які мають таке право, в ордері не вказано. Зазначені документи станом на теперішній час є чинними, зміни до них не вносились, недійсними в судовому порядку визнані вони не були. Після отримання нею ордеру на житлове приміщення, вона та її син зареєструвалися за вказаною адресою. ОСОБА_1 було зареєстровано за цією ж адресою після її народження. Однак, відповідач (позивач за первісним позовом) ОСОБА_1 взагалі не проживала у вищевказаній квартирі і не проживає в теперішній час, самостійно визначивши собі інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Жодної зацікавленості квартирою як житлом у ОСОБА_1 не було, перешкод у користуванні зазначеною квартирою ні вона, ні її син не чинили і не чинять, а з приводу вселення її до квартири до судових чи інших органів протягом всього цього часу вона не зверталася. Крім того, після отримання нею ордеру на житлове приміщення, спочатку вона, а потім її син повністю утримували квартиру за зазначеною вище адресою, сплачуючи в повному обсязі вартість комунальних послуг, а саме: електропостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення, утримання будинку та прибудинкової території, вивіз сміття тощо. В теперішній час оплату вартості зазначених комунальних послуг здійснює вона за рахунок власних коштів та за рахунок коштів, які періодично за наявності можливості надаються їй її сином. 28 жовтня 2024 року до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - КП КМР «ДОБРОБУТ», ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у вигляді кв.під АДРЕСА_1 ?янське. Рішенням Дніпровського районного суду м.Кам?янського Дніпропетровської області (суддя Юрченко Я. О.) від 13 червня 2025 року у цивільній справі №209/7957/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила траво користування житловим приміщенням відмовлено. 28 жовтня 2025 року Дніпровським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області від 13 червня 2025 року у цивільній справі №209/7957/24 залишено без змін. Таким чином, вважає, що відповідач (позивач за первісним позовом) втратила правовий зв`язок з квартирою, не тільки нею не користується, не має там своїх речей, але і протягом тривалого часу не намагалася поселитися до неї та постійно в ній проживати. Враховуючи, що відповідач (позивач за первісним позовом) ОСОБА_1 без поважних причин вже протягом більше двадцяти років, з яких близько чотирьох років після набуття нею повноліття не проживала в квартирі під АДРЕСА_1 , то за правилами ст.71 Житлового кодексу України вона втратила право користування цим житлом.
Первісний позов ОСОБА_1 про вселення до житлового приміщення вважає, необґрунтованим, безпідставним, та такими, що задоволенню не підлягає. Так, заявлені ОСОБА_1 первісні позовні вимоги про вселення до житлового приміщення мотивує лише її реєстрацією в квартирі під АДРЕСА_1 . Однак, реєстрація місця проживання (так звана «прописка») не є підставою для вселення чи набуття права користування житлом. Згідно з законом, вона лише повідомляє державу про фактичне місце проживання, але не породжує права власності чи користування, якщо такого права немає за договором або законом. Однак, звертаючись до суду з первісним позовом про вселення до житлового приміщення, ОСОБА_1 не надано жодного документу, який би свідчив про внесення змін до ордеру №147 на житлове приміщення від 31 серпня 1998 року, а відповідно, і договору найму жилого приміщення, де відповідача (позивача за первісним позовом) було б зазначено наймачем чи членом сім`ї наймача, а як наслідок, і давало б їй право на вселення до квартири згідно вимог Житлового кодексу України.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 07 травня 2026 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.
18 червня 2026 року до суду від представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвоката Шишкіна В.М. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого представник просить у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю та судові витрати за розглядом зустрічного позову покласти на позивача за зустрічним позовом /а.с.80-83/. На обґрунтування відзиву зазначає, що квартиронаймачем спірної квартири є ОСОБА_3 , водночас, ОСОБА_5 не є наймачем квартири, не є її власником та не має самостійного речового чи житлового права на спірне житло. Більше того, зі змісту зустрічного позову випливає, що вона сама визнає, що діє відповідно до волі свого сина наймача квартири. З моменту народження ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі, а після розірвання шлюбу між батьками проживала разом із матір?ю за іншою адресою як неповнолітня дитина. Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 28 березня 2017 року її батько був позбавлений батьківських прав щодо неї. Таким чином, місце її проживання визначалося не її волею, а сімейними обставинами та рішеннями законних представників. Однак, сама по собі така обставина, не є підставою для втрати права користування житлом. У зустрічному позові стверджується, що ОСОБА_1 нібито не чинилися перешкоди у користуванні житлом, але фактично сама позивачка за зустрічним позовом підтверджує, що доступ до житла залежить від її волі та волі її сина. Відповідачка визнає, що у квартирі проживають орендарі. Таким чином, житлове приміщення фактично використовується третіми особами, тоді як особа, яка має зареєстроване право користування ним з народження, позбавлена можливості вселитися та проживати у ньому. Це підтверджує існування перешкод у користуванні житлом.
09 липня 2026 року до суду від позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якої ОСОБА_2 просить задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, а первісний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення /а.с.89-93/. Зазначає, що викладені доводи та пояснення відповідача (позивача за первісним позовом) зводяться лише до спотворення дійсних обставин справи, видавання бажаного за дійсне, власного тлумачення чинного законодавства України з метою протиправного вселення ОСОБА_1 до кв. під АДРЕСА_1 ?янському, з якою вона не має жодного правового зв`язку. Крім того, зазначає, що заявлені нею зустрічні позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в повному обсязі підтверджуються наданими нею та наявними в матеріалах цивільної справи №209/10497/25 доказами, зокрема рішенням Дніпровського районного суду м.Кам`янського від 13 червня 2025 року у справі №209/7957/24, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року. Встановивши обставини суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 жодного дня не користувалась вищевказаною квартирою, ніколи в ній не проживала, ніколи не несла витрати на її утримання, дійшли висновку, що її права порушено не було, а тому вона не має чого й захищати. Місцем фактичного проживання ОСОБА_1 з 2005 року та яке вона самостійно собі визначила після набуття нею повноліття є наступна адреса: АДРЕСА_2 . На думку ОСОБА_2 , метою пред`явлення ОСОБА_1 зазначеного позову, за яким було відкрито провадження у цивільній справі №209/7957/24 було незаконне зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 на підставі відповідного рішення суду з подальшим проведенням приватизації нерухомого майна та його відчуження на користь третіх осіб.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 13 серпня 2026 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

У відкритому судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Шишкін В.М. пояснив, що в 2022му році ОСОБА_6 виповнилось 18 років, і вона вирішила вселитись в спірну квартиру під АДРЕСА_1 ?янському. Однак, ОСОБА_2 , яка є бабусею ОСОБА_6 , не дає їй ні ключів, ні документів на зазначену квартиру. ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з народження. Наголошував, що ордер на квартиру видається лише для вселення. Зазначив, що квартира під АДРЕСА_1 ?янському на теперішній час є неприватизованою. Підтвердив, що до правоохоронних органів ОСОБА_1 звернулась лише в 2025му році. Також пояснив, що ОСОБА_1 зверталась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим пріміщенням в зазначеній квартирі. Але, згідно рішення суду, в позові було відмовлено. Вказав, що інше житло у ОСОБА_6 відсутнє.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2  в судовому засіданні пояснила, що їй дійсно телефонувала мама ОСОБА_7 в 2022му році з проханням вселити ОСОБА_6 в спірну квартиру. Але у неї, ОСОБА_2 , на той час в квартирі жила знайома дівчина. Зазначила, що ОСОБА_3 , який не проживає в Україні, казав, що він приїде до України і після цього вирішить усі питання щодо спірного житла. Також підтвердила, що на теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 ?янському живуть квартиранти, а також, що ключі від квартири знаходяться у неї, ОСОБА_2 , та у квартирантів. Пояснила, що дійсно не дає ключі від квартири ОСОБА_6 . Актів про непроживання ОСОБА_6 в спірній квартирі вона не долучала. Вважає ордер важливим документом. Що стосується власної реєстрації, зазначила, що знялась з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 ?янському в 2004 році добровільно. В квартирі не проживає, а проживає в двокімнатній квартирі, яка залишилась після смерті чоловіка.

Відповідач за первісним позовом та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом - Територіальної громади в особі Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника та просили прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України /а.с.88/.

Крім того, у судовому засіданні було заслухано пояснення свідків на стороні позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

У відкритому судовому засіданні свідок ОСОБА_8  пояснила, що проживає з ОСОБА_2 в одному під`їзді. Її, ОСОБА_8 , квартира знаходиться в одному тамбурі з квартирою АДРЕСА_1 ?янському. З ОСОБА_2 має нормальні сусідські стосунки, ОСОБА_3 бачила востаннє в 2013 році, а ОСОБА_10 не знає. Зазначила, що на теперішній час в спірній квартирі живуть квартиранти. З родичів ОСОБА_11 вона, свідок, в квартирі бачила лише ОСОБА_3 , але ОСОБА_12 в квартирі не проживає. Знає ОСОБА_2 як власницю квартири та як людину, яка займається усіми побутовими питаннями по зазначеній квартирі. Будь-яких скандалів щодо квартири ОСОБА_8 не бачила та не чула. Наскільки їй, свідку, відомо, ОСОБА_12 нікому перешкод в проживанні та користуванні квартирою не чинила. Підтвердила, що ключі від квартири АДРЕСА_1 ?янському знаходяться у ОСОБА_2 та у квартирантів, яких заселяла ОСОБА_12 , та, можливо, отримує від них дохід. ОСОБА_2 проживає в 91й квартирі в тому ж будинку. Хто саме зареєстрований в спірній квартирі, свідку невідомо.

У відкритому судовому засіданні свідок ОСОБА_9  пояснила, що з ОСОБА_2 має нормальні сусідські стосунки, а ОСОБА_3 бачила досить давно. Про ОСОБА_13 чула лише зі слів ОСОБА_14 . Вона, ОСОБА_9 , переїхала в свою квартиру в 2013 році. Її квартира за АДРЕСА_3 знаходиться через стінку від спірної квартири АДРЕСА_1 ?янському. На теперішній час вона бачить ОСОБА_2 лише іноді, оскільки перед 2022м роком спірна квартира почала здаватись квартирантам. Квартиру здає ОСОБА_2 , а також сплачує по квартирі усі комунальні платежі. Окрім цього, усі побутові та житлово - комунальні питання по зазначеній квартирі також вирішує ОСОБА_2 . Який саме дохід від здачі квартири отримує ОСОБА_2 , свідку невідомо. В її, ОСОБА_9 присутності, поліція щодо спорів про квартиру не приїжджала, і про такі випадки вона не чула.

Заслухавши пояснення сторін по справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази в порядку загального позовного провадження, допитавши свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 03 листопада 1997 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат» укладено договір щодо виділення ОСОБА_2 одну двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 /а.с.42/.
На підставі довідки №44 від 05 лютого 2003 року, наданої ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат», ОСОБА_2 внесено пайовий внесок у розмірі 2000,00 грн. за одну двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 /а.с.43/.
Згідно архівного витягу Архівного управління Кам`янської міської ради №К-176/02-13 від 03 листопада 2022 року /а.с.44/, на підставі узгодження та клопотання ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат» видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житл. пл. 30,52 кв. ОСОБА_2 , склад сім`ї 3 чол.
Відповідно до ордеру на житлове приміщення №147 від 31 серпня 1998 року, виданого ОСОБА_2 з сім`єю із 2-х чоловік на право заняття житлового приміщення, житловою площею 30,52 кв.м., яке складається із двох кімнат за адресою: АДРЕСА_5 на підставі рішення №225 від 19 серпня 1998 року, склад сім`ї: ОСОБА_3 – син /а.с.45/.
Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 є біологічною донькою ОСОБА_3 , якого було позбавлено батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 28 березня 2017 року.
Відповідно до довідки №001350442 про склад сім`ї, виданої 21 серпня 2025 року ТОВ «Абонент ХХІ» /а.с.6/, квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_5 є ОСОБА_3 . Окрім нього, у вищевказаній квартирі зареєстрована його дочка ОСОБА_1 з 23 жовтня 2004 року, що також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 /а.с.8/. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нерухомого майна у власності не має, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №440394617 від 21 серпня 2025 року /а.с.7/.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 13 червня 2025 року у справі №209/7957/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Добробут», ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено /а.с.46-55/. Постановою Дніпровського Апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шишкін Віталій Миколайович, залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 13 червня 2025 року залишено без змін /а.с.56-60/.
Згідно матеріалів справи, наданих пояснень сторін по справі та свідків, у квартирі АДРЕСА_1 на даний час проживають треті особи, квартиру здає в оренду третім особам ОСОБА_2 , отримує плату та використовує її на власний розсуд. Квартиронаймач вищевказаної квартири ОСОБА_3 тривалий час в квартирі не проживає, фактично проживає за межами України, що не оспорювалось сторонами по справі.
Що стосується позовних вимог про вселення до житлового приміщення, судом встановлено наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Згідно зі ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до ч.1,2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Відповідно до ст.310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
У свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, під майном також розуміються майнові права.
Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що з поважних причин не проживає у спірній квартирі, оскільки її бабуся ОСОБА_2 самовільно розпоряджається квартирою, утримує у себе ключі від неї, здає квартиру в оренду та перешкоджає їй у доступі та проживанні у квартирі, відмовляється передати ключі.
Вказані обставини підтверджуються показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , дійсно проживають сторонні особи (квартиранти), яким в оренду її здає ОСОБА_2 та отримує від них орендну плату.
Крім того встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до Відділення поліції №1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка перешкоджає у користуванні спірною квартирою /а.с.11/.
Відповідно до відповіді Відділення поліції №1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області №394897-2025 від 02 грудня 2025 року на адвокатський запит Шишкіна В.М. (представник позивача за первісним позовом) щодо проведення перевірки та надання інформації стосовно фактичних даних недопущення ОСОБА_1 до житла за адресою: АДРЕСА_5 повідомлено, що у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, розгляд звернення проведено згідно ЗУ «Про звернення громадян», матеріали списано до справи. Зазначено, що в діях між вказаними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачаються цивільно-правові відносини, які можливо вирішити шляхом звернення з позовною заявою до суду у приватному порядку /а.с.9-10/.
Таким чином, судом не встановлено факту добровільного, остаточного і безповоротного вибуття позивача ОСОБА_1 на інше постійне місце проживання.
Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що на даний час вона досягла повноліття і має намір реалізувати своє гарантоване законом право користування житлом, створити власну сім`ю та проживати у спірній квартирі, де вона і зареєстрована.
Суд погоджується, що факт реєстрації позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі з 23 жовтня 2004 року і до теперішнього часу та наявність поважної причини відсутності (проживання до повноліття з матір`ю за іншою адресою та в подальшому чинення перешкод відповідачем) спростовують доводи відповідача ОСОБА_2 про добровільне та остаточне вибуття ОСОБА_1 на інше постійне місце проживання у розумінні ст.107 ЖК України.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не виконувала обов`язків щодо сплати комунальних послуг, не є в даному випадку правовою підставою для позбавлення позивача його права користування спірною квартирою.
Право користування житлом, яке належить до державного житлового фонду, може бути припинено лише на підставах, прямо передбачених ЖК України, серед яких недбале ставлення до виконання обов`язків піклувальника або заборгованість за комунальні послуги не є автоматичною та безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що законне право користування ОСОБА_1 спірною квартирою не припинилося, а відповідач ОСОБА_2 чинить прямі та активні перешкоди, що порушує конституційне право позивача на житло. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод та вселення.
Оскільки ОСОБА_3 є законним наймачем спірної квартири, але тривалий час проживає за межами України, а його мати, відповідач ОСОБА_2 розпоряджається спірною квартирою та перешкоджає проживанню у квартирі ОСОБА_1 , обмеження в доступі до житла є неправомірним, суд приходить до висновку, що усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення є належним і ефективним способом захисту, передбаченим ст.16 ЦК України.
Суд також приймає до уваги, що втрата доступу до єдиного житла є грубим порушенням прав ОСОБА_1 та суперечить стандартам, визначеним практикою ЄСПЛ, згідно з якою будь-яке втручання у право на житло має бути виправданим, законним та пропорційним. У даному випадку, відповідачка не довела існування будь-яких правових підстав для обмеження позивачки у праві користуванні житлом.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не втратила права користування квартирою, її непроживання в спірній квартирі було вимушеним та спричиненим діями ОСОБА_2 , яка не довела правомірності своїх дій, а тому ОСОБА_1 має право на відновлення доступу до житла шляхом вселення.
У зв`язку з викладеним, позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення до житлового приміщення є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, судом встановлено наступне.
Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Ст.71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Водночас, згідно ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 цієї ж статті, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч.2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що: право членів сім`ї власника квартири чи будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та такий власник надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
При цьому, згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`єю вважаються не тільки чоловік, жінка та їх діти, а сім`ю можуть складати особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням.
При цьому, фізичне видворення і подальший недопуск колишнього члена сім`ї до житла, викидання його речей та заміна вхідних замків не приводять до юридичного позбавлення права особи на проживання у цьому житловому приміщенні; будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом.
Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право користування будинком/квартирою колишнього її члена сім`ї.
Суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц та від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц).
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц).
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст.50 ЖК  вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц).
Згідно зі ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. (постанова Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц).
Аналіз вказаних норм закону та висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні та відсутність поважних причин.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування ст.ст.71, 72 ЖК, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такий саме висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі №279/4963/17 (провадження №61-4262св20).
Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.
Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №30856/03).
Згідно зі ст.8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
П.2 ст.8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v.Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не аргументувала ні мету, яку вона переслідує, подавши позов про визнання відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. При цьому, необхідність обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування ст.8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07).
Доводи позивача за зустрічним позовом зводяться лише до того, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше двадцяти років, у зв`язку з чим має бути визнаною такою, що втратила право користування спірною квартирою. 
Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому порядку не оспорювалася підстава реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , в спірній квартирі. Суд вважає, що ОСОБА_1 набула права користування цим житлом на законних підставах.
Крім того, на момент реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вищевказаній квартирі, а саме 23 жовтня 2004 року їй виповнився лише 1 (один) місяць і до свого повноліття, вона не мала можливості самостійно обирати місце проживання та проживала зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .
Крім того, матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_1 має інше житло та має вільний доступ до спірної квартири.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтвердила факт того, що реєстрація у спірній квартирі ОСОБА_1 , яка іншого житла не має, порушують її права на вільне володіння, користування чи розпорядження квартирою, що є процесуальним обов`язком позивача (ст.ст.12, 81 ЦПК України).
Несплата відповідачем за зустрічним позовом коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач за зустрічним позовом (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування відповідачем.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За встановлених обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути солідарно з відповідачів за первісним позовом на користь позивача ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн., оскільки позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору на рахунок позивача за зустрічних позовом ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 6-13, 81, 133, 258, 259, 263- 265,279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальна громада міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради про вселення до житлового приміщення - задовільнити.
Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .
Заборонити ОСОБА_3 , ОСОБА_2 чинити будь-які дії, спрямовані на обмеження права ОСОБА_1 користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 .
В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , Територіальна громада в особі Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , солідарно, на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Повний текст рішення суду складено 17 вересня 2026 року.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

/ ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 
ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 
ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 /.

Суддя А.Б. Ковальова-Писарева