Справа № 156/838/26
Провадження № 2/156/628/26
Рядок статзвіту № 60

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и 
09 вересня 2026 року сел. Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області
в складі головуючого - судді Федечко М. О.,
за участю секретаря судового засідання Салатюк Г. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду сел. Іваничі цивільну справу №156/838/26 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача Білецька Інна Миколаївна до Павлівської сільської ради про встановлення факту родинних стосунків та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 – не з`явився,
представник позивача ОСОБА_2 , 
відповідач Павлівська сільська рада, Володимирського району Волинської області (її представник) – не з`явився,
в с т а н о в и в :
І. Суть спору
ОСОБА_3 через свого представника звернувся в суд з позовом до Павлівської сільської ради про встановлення факту родинних стосунків та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
У позовній заяві зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який на день смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 , побудованого у 1957 році. Згідно з Довідкою виконкому Павлівської сільської ради № 708 від 20.04.2026 року та Витягом з погосподарської книги № 3 за 2026 рік № 710/02.1-05/2-26, виданим Павлівською сільською радою, вказане будинковолодіння рахується за померлим ОСОБА_4 .
За життя спадкодавець склав заповіт від 17.01.2005 року, посвідчений секретарем Павлівської сільської ради Савків М.С., зареєстрований в реєстрі за № 24. Відповідно до тексту заповіту, ОСОБА_4 усе своє майно заповів онуку- ОСОБА_1 . Оригінал заповіту було втрачено у зв`язку з чим 13.04.2026 року виконкомом Павлівської сільської ради позивачу було видано Дублікат заповіту.
Необхідність звернення до суду із вимогою про встановлення факту родинних відносин викликана наявністю грубих текстових та орфографічних помилок, допущених посадовими особами органів реєстрації актів цивільного стану та сільської ради під час ручного заповнення бланків документів за часів СРСР, а також через неправильний транслітераційний переклад імен з російської мови на українську.
Аналіз наявних у справі документів виявляє такі суттєві розбіжності в анкетних даних (ПІБ) членів родини спадкодавця: згідно зі Свідоцтвом про смерть (серія НОМЕР_1 ) та Дублікату заповіту від 13.04.2026 року, спадкодавець офіційно іменується як ОСОБА_4 ; у Свідоцтві про народження батька позивача — ОСОБА_5 (серія НОМЕР_2 , виданому 28.02.1961 року), у графі «Батько» вказано: ОСОБА_4 ; при заповненні Свідоцтва про народження позивача — ОСОБА_1 (серія НОМЕР_3 від 18.06.1984 року), у графі «Батько» записано, як « ОСОБА_5 ».
Внаслідок цієї помилки ім`я діда « ОСОБА_6 » було безпідставно замінено на схоже ім`я « ОСОБА_7 ». Як наслідок, по-батькові батька позивача змінилося з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ». Зазначені розбіжності є взаємовиключними для нотаріальних органів. Державна нотаріальна контора керується принципом беззаперечності документів. Формально, за наявними паперами: дід позивача — ОСОБА_10 ; батько позивача (згідно з власним свідоцтвом про народження) — син ОСОБА_6 , але позивач (згідно зі своїм свідоцтвом про народження) — син ОСОБА_11 , а не ОСОБА_8 .
Таким чином, через технічні помилки він позбавлений правової можливості довести свої родинні стосунки з дідом.
Станом на сьогодні через відсутність належних підтверджуючих документів того факту, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється його рідним дідом, він не може реалізувати своє право на спадщину. Встановлення факту родинних відносин для нього породжує юридичні наслідки щодо оформлення спадкового майна.
Відповідно до вимог закону, а саме ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України позивач, як спадкоємець за заповітом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен був подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, у встановлений законодавством строк, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він такої заяви до нотаріуса не подав, оскільки не був обізнаний про існування заповіту.
Наголошує, що пропустив встановлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин. Тривалий час оригінал заповіту вважався повністю втраченим, а він не володів інформацією про його точні реквізити та реєстрацію у Спадковому реєстрі. Крім того, через наявність суттєвих помилок у документах радянського зразка щодо підтвердження родинних стосунків, він тривалий час не міг взагалі реалізувати свої спадкові права. Дублікат заповіту, що підтверджує його право на спадкування, було отримано лише 13.04.2026 року, після чого позивач одразу звернувся до нотаріуса.
12.05.2026 року він звернувся до Іваничівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте постановою державного нотаріуса Кононенко Л.С. № 121/02-31 від 12.05.2026 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. На його думку, всі ці обставини в сукупності пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій, а саме подання заяви про прийняття спадщини після смерті діда. Будь-які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом/заповітом, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса, відсутні. Спадкова справа щодо майна померлого заведена не була.
У зв`язку з вищенаведеним, просив суд встановити факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється його рідним дідом та визначити йому двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано.
ІІ. Позиція учасників справи
В судове засідання позивач не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги посилаючись на зміст позовної заяви. Додатково зазначила, що дійсно спадкодавець склав заповіт на свого онука. Оригінал заповіту було втрачено, у зв`язку з чим позивач має на руках тільки дублікат. Однак як вияснилося, в анкетних даних членів родини спадкодавця містяться розбіжності. Спадкодавець (дід позивача) офіційно іменується, як ОСОБА_4 , однак у свідоцтві про народження сина останнього (батька позивача) ОСОБА_4 був записаний, як ОСОБА_4 і відповідно помила була зроблена і в свідоцтві про народження позивача. В наслідок цих помилок позивач не може довести свої родинні стосунки з дідом ОСОБА_4 . Що стосується вимоги про додатковий строк для прийняття спадщини, позивач не знав про наявність заповіту, і лише 11.04.2026 року йому стало відомо про заповіт, і вважає що це поважна причина пропуску строку на прийняття спадщини.
Представник Павлівської сільської ради, Володимирського району Волинської області в судове засідання не з`явився, від голови сільської ради надійшла заява про розгляд цієї справи без участі їхнього представника. 
ІІІ. Процесуальні дії у справі 
Ухвалою суду від 14.07.2026 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Витребувано необхідну інформацію, документи з Володимирського відділу ДРАЦС у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України; з Іваничівської ДНК; з Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області.
Ухвалою суду від 11.08.2026 року закрито підготовче провадження у справі №156/838/26. Витребувано з Державного архіву Волинської області копію актового запису про народження - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановлено викликати та допитати в судовому засіданні свідків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . 
Відповідач скористався наданим йому правом та, відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. 
Заслухавши представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ІV. Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7-8).
Батьком позивача є ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 18.06.1984 року (а.с. 9).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 28.02.1961 року, батьком ОСОБА_5 є ОСОБА_4 (а.с. 10).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого повторно 10.05.2023 року (а.с. 11).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець с. Павлівка, Іваничівського району 17.01.2005 року склав заповіт за яким все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, заповів позивачу ОСОБА_1 своєму внуку, про що свідчить копія дублікату заповіту посвідчена Гусар О.М. керуючою справами (секретарем) виконкому Павлівської сільської ради (а.с. 12).
Відповідно до копії запису з погосподарської книги по с. Павлівка, за ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Павлівка, Іваничівського району Волинської області та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідь Павлівської сільської ради, Володимирського району Волинської області. На день смерті ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований сам. Заповіт від імені ОСОБА_4 посвідчений у виконавчому комітеті Павлівської сільської ради за реєстровим №91 від 17.01.2005 року (а.с. 13). 
Згідно з копією Витягу з погосподарської книги №3 за 2026 рік Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області, згідно з записом в по господарській книзі будинок з надвірними будівлями та спорудами належить ОСОБА_4 (помер) і знаходиться по АДРЕСА_1 . Рік побудови будинку 1957 (а.с. 14).
Відповідно до копії постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.05.2026 року, вивчивши пред"явлені документи ОСОБА_1 , встановлено, що спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складається з житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , в зазначений ст. 1270 ЦК України строк, заяви про прийняття спадщини не подав, за однією адресою разом із спадкодавцем зареєстрований не був, а тому видача свідоцтва державним нотаріусом неможлива (а.с. 15).
Згідно з Інформаційної довідки із Спадкового реєстру, спадкова справа на ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Іваничівській ДНК не заводилася, заповіти не посвідчувалися (а.с. 29-31).
Відповідно до копії Запису акта про народження №8 УРСР від 28.02.1961 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками записані ОСОБА_4 ( на той час минуло 29 років, працює спиртзавод) та ОСОБА_14 (а.с. 33).
Відповідно до копії Запису акта про народження №12 від 18.06.1984 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_13 (а.с. 34).
Згідно з копії запису з погосподарської книги по с. Павлівка, за ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Павлівка, Іваничівського району Волинської області та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідь Павлівської сільської ради, Володимирського району Волинської області. На день смерті ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований сам. Документів, що підтверджують ступінь споріднення або хто є близькими родичами ОСОБА_4 , сільська рада не має (а.с.39). 
Відповідно до копії актового запису про народження №2 від 21.04.1949 року, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками записані ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (а.с. 51-52). 
В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 надала покази в яких зазначила, що позивач ОСОБА_1 це її син, ОСОБА_5 це її чоловік, а ОСОБА_4 це її свекор, в селі його називали « ОСОБА_17 ». Останній після смерті дружини - ОСОБА_14 і до дня своєї смерті проживав сам за адресою: АДРЕСА_1 та працював на пивзаводі. Син її з 2014 року воює, був у полоні, внаслідок вищенаведених обставин не прийняв спадщину. У ОСОБА_4 було двоє дітей: син та дочка, однак останній склав заповіт на її сина, свого онука. Після смерті свекра вона перебралася проживати до його будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Не знає чому допущена описка в документах, на це їх сім"я ніколи не звертала уваги.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надала покази в яких зазначила, що ОСОБА_1 це її сусід. ОСОБА_4 (його називали « ОСОБА_17 ») та його дружина ОСОБА_18 проживали в АДРЕСА_1 , вони мали двоє дітей. ОСОБА_4 працював на пивзаводі, склав заповіт на свого внука - позивача ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_4 та його дружини, у будинку за адресою АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_13 - їх невістка.
V. Застосоване судом законодавство та висновки суду
V –I. Щодо встановлення факту родинних відносин
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Оскільки встановлення факту родинних відносин необхідно позивачу для спадкування після смерті діда ОСОБА_4 та належного йому майна за заповітом, справа розглядається в позовному провадженні.
Так як, встановлення даного факту має для позивача юридичне значення, а можливість внести зміни в документи в позасудовому порядку неможливо, вказаний юридичний факт підлягає встановленню в судовому порядку. Таким чином, виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, заслухавши покази свідків, які одноголосно підтвердили родинні зв"язки позивача з ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне встановити факт родинних відносин, а саме, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є внуком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що зазначений позивачем юридичний факт знайшов своє підтвердження під час дослідження доказів, а отже, позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення.
V –IІ. Щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (стаття 77 ЦПК).
Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).
У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України).
У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Аналогічна позиція викладена у постанові від 14.11.2024 року Волинського апеляційного суду у справі № 168/444/24 (22-ц/802/1069/24).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права»
Беручи до уваги вищенаведені, викладені у позовній заяві пояснення сторони позивача щодо пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини, які підтверджуються матеріалами справи, враховуючи те, що про наявність заповіту на його ім`я позивач дізнався поза межами строку, передбаченого ч.1 ст.1270 ЦК України, суд вважає, що вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, адже пов`язані з об`єктивними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його діда ОСОБА_4 . 
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76- 81, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд -
у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Павлівської сільської ради про встановлення факту родинних стосунків та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.
Встановити той факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється рідним дідом спадкоємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті його діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном два місяці, з моменту набрання рішенням законної сили.
Судові витрати у справі залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація щодо сторін та інших учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 .
Представник позивача - адвокат Білецька Інна Миколаївна, РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: вул. Незалежності, буд. 14-б, сел. Іваничі, Володимирський район, Волинська область.
Відповідач Павлівська сільська рада, Володимирського району Волинської області, код ЄДРПОУ 04333342, місцезнаходження: 45342, с. Павлівка, вул. Незалежності, 27, Володимирський район, Волинська область. 
Повний текст рішення суду складено 16 вересня 2026 року.

Суддя М. О. Федечко