П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/38361/25
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
Дата і місце ухвалення: 04 лютого 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі №420/38361/25 за адміністративним позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року Одеський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані з його утриманням в Одеському державному університеті внутрішніх справ, в сумі 149 890,84 грн (сто сорок дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто гривень вісімдесят чотири копійки) на користь Одеського державного університету внутрішніх справ (код ЄДРПОУ 08571570, 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 1, р/р НОМЕР_2 ).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували законність взяття його на повне державне забезпечення, зокрема відсутній наказ керівника університету про взяття курсанта на утримання, який, на думку апелянта, є єдиною юридичною підставою для виникнення витрат, що можуть бути пред`явлені до відшкодування. Крім того, апелянт стверджує, що довідки-розрахунки не підтверджують фактичного надання послуг забезпечення, у матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі чи інші документи, які б підтверджували обсяг фактично отриманого забезпечення та ознайомлення відповідача з його вартістю. Також зазначає, що окремі види забезпечення фактично надавалися не в повному обсязі, оскільки він проживав на домашньому утриманні та не користувався комунальними послугами в обсягах, визначених позивачем, а нарахування здійснено без урахування фактичного споживання. Додатково посилається на довідку університету від 20.09.2021 про неперебування його на повному державному забезпеченні, яка, на його думку, спростовує правомірність нарахування витрат з серпня 2021 року. 
У відзиві на апеляційну скаргу Одеський державний університет внутрішніх справ заперечує проти її задоволення та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року – без змін. 
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.
Позивач вказує, що відповідач був прийнятий на навчання за державним замовленням на підставі контракту, після закінчення навчання був звільнений зі служби в поліції до спливу трирічного строку, у зв`язку з чим відповідно до статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261, зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти. 
Також зазначає, що розрахунок витрат здійснений відповідно до вимог Порядку №261, відповідачу було вручено повідомлення про необхідність добровільного відшкодування витрат, однак останній їх не сплатив. 
На думку позивача, доводи апеляційної скарги вже були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують встановлених судом обставин та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18 серпня 2021 року між Головним управлінням Національної поліції в Одеській області, Одеським державним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_1 укладено Контракт № К-202/21 про здобуття освіти в Одеському державному університеті внутрішніх справ. 
Предметом зазначеного контракту є підготовка за державним замовленням за денною формою навчання здобувача освітнього ступеня бакалавра за рахунок коштів державного бюджету. 
Умовами контракту, зокрема пунктом 2.3.5, передбачено обов`язок особи у разі дострокового розірвання контракту або звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання з підстав, визначених законодавством, відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України в особі виконавця витрати, пов`язані з її утриманням у закладі вищої освіти відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію». 
Судом першої інстанції також встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 26 вересня 2025 року №1196 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 , який проходив службу на посаді слідчого відділення №1 слідчого відділу Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. 
Відповідно до Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261, розрахунок витрат здійснюється за фактичною вартістю грошового, продовольчого, речового та медичного забезпечення, а також витрат на оплату комунальних послуг і спожитих енергоносіїв, після чого складається довідка про фактичні витрати за весь період навчання. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 в Одеському державному університеті внутрішніх справ за період навчання з 16 серпня 2021 року по 14 березня 2025 року №53 від 08 жовтня 2025 року, загальна сума витрат становить 149 890,84 грн. 
Крім того, судом встановлено, що 26 вересня 2025 року відповідач отримав повідомлення про обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у закладі вищої освіти, у розмірі 149 890,84 грн, що підтверджується його особистим підписом. 
Однак у встановлений законодавством тридцятиденний строк відповідач зазначені витрати у добровільному порядку не відшкодував, що стало підставою для звернення Одеського державного університету внутрішніх справ до суду з даним адміністративним позовом. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про Національну поліцію», Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261 (далі – Порядок №261), а також умовами Контракту про здобуття освіти у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання.
Згідно із частиною першою статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до статті 72 цього Закону професійне навчання поліцейських складається, зокрема, з підготовки у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Частинами другою, четвертою та п`ятою статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що підготовка фахівців за державним замовленням у таких закладах освіти здійснюється на підставі контракту про здобуття освіти, укладеного між закладом освіти, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.
Особи, які достроково розірвали контракт або звільнилися зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення такого закладу з підстав, визначених законом, зобов`язані відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі освіти, а у разі відмови від добровільного відшкодування такі витрати підлягають стягненню в судовому порядку.
На виконання наведених положень Закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 12 квітня 2017 року №261, якою затверджено Порядок №261, що визначає механізм, склад та порядок обчислення витрат, які підлягають відшкодуванню у випадках, передбачених статтею 74 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно з пунктами 3, 4 Порядку №261 відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням, оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв, а їх розрахунок здійснюється за фактичною вартістю за весь період навчання особи.
Аналіз наведених норм свідчить, що обов`язок щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням особи у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, виникає за наявності сукупності таких юридичних фактів: навчання за державним замовленням на підставі відповідного контракту, дострокового розірвання такого контракту або звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання з підстав, визначених законом, визначення розміру фактичних витрат відповідно до цього Порядку та їх невідшкодування у добровільному порядку після отримання відповідного повідомлення.
Матеріалами справи підтверджується наявність усіх юридичних фактів, необхідних для виникнення у відповідача обов`язку щодо відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання.
Зокрема, між сторонами укладено контракт про здобуття освіти, яким передбачено обов`язок відповідача відшкодувати зазначені витрати у випадках, визначених частиною четвертою статті 74 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідача звільнено зі служби в поліції до спливу трирічного строку після закінчення навчання, розмір фактичних витрат визначено відповідно до вимог Порядку №261, а після вручення повідомлення про необхідність їх добровільного відшкодування вони у встановлений законодавством строк сплачені не були, що стало підставою для звернення позивача до суду.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено наявності правових підстав для стягнення спірних витрат у зв`язку з ненаданням наказу про взяття відповідача на повне державне забезпечення.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, апелянт вважає, що саме наказ керівника закладу освіти про взяття курсанта на повне державне забезпечення є належною правовою підставою для здійснення відповідних витрат та їх подальшого стягнення, а його відсутність у матеріалах справи свідчить про недоведеність позовних вимог.
Проте такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.
Відповідно до частин другої, четвертої та п`ятої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» обов`язок особи відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, виникає безпосередньо із закону та укладеного між сторонами контракту у разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання, крім випадків, визначених законом. Зазначені норми не ставлять виникнення такого обов`язку у залежність від наявності чи відсутності окремого наказу про взяття курсанта на повне державне забезпечення.
Порядок №261 визначає механізм обчислення та відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням осіб, які навчалися за державним замовленням, та передбачає, що підставою для визначення їх розміру є відповідні розрахунки закладу освіти, на підставі яких складається довідка про фактичні витрати за весь строк навчання. Водночас цим Порядком не передбачено обов`язкового долучення до матеріалів справи наказу про взяття курсанта на державне забезпечення як самостійної умови звернення до суду з відповідним позовом.
Матеріалами справи підтверджено факт навчання відповідача за державним замовленням на підставі укладеного контракту, його звільнення зі служби в поліції до спливу трирічного строку після закінчення навчання, визначення розміру фактичних витрат відповідно до Порядку №261 та вручення повідомлення про необхідність їх добровільного відшкодування. Саме ці обставини відповідно до статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» мають правове значення для вирішення цього спору.
Отже, відсутність у матеріалах справи окремого наказу про взяття відповідача на повне державне забезпечення сама по собі не свідчить про відсутність правових підстав для стягнення спірних витрат та не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем довідки-розрахунки не є належними та допустимими доказами понесених витрат, а також про відсутність актів приймання-передачі послуг чи інших документів, які б підтверджували фактичний обсяг отриманого відповідачем забезпечення.
Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку №261 відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням, а також оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. Розрахунок таких витрат здійснюється за фактичною вартістю відповідно до встановлених норм, а щодо комунальних послуг - виходячи із середнього обсягу їх споживання на одну особу за період її фактичного перебування у закладі освіти. На підставі проведених розрахунків заклад освіти складає довідку про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.
Отже, саме довідка про фактичні витрати, складена відповідно до вимог цього Порядку, є належним документом, що підтверджує розмір витрат, які підлягають відшкодуванню. При цьому ні Законом України «Про Національну поліцію», ні Порядком №261 не передбачено обов`язку закладу вищої освіти оформлювати акти приймання-передачі послуг, щомісячні акти їх отримання чи інші документи, на необхідності яких наполягає апелянт.
Посилання апелянта на відсутність документів, які б підтверджували ознайомлення його із вартістю кожного виду забезпечення або прийняття ним відповідних послуг, ґрунтуються на власному тлумаченні норм законодавства та не відповідають механізму визначення витрат, встановленому зазначеним Порядком. Обов`язок з відшкодування витрат виникає безпосередньо з приписів статті 74 Закону України «Про Національну поліцію», умов укладеного між сторонами контракту та факту звільнення зі служби до закінчення встановленого законом строку.
Водночас відповідач не надав доказів, які б свідчили про неправильність проведеного позивачем розрахунку, помилковість визначення окремих складових витрат або невідповідність довідки про фактичні витрати вимогам Порядку №261. Самі лише твердження апелянта про неправильність розрахунку не спростовують належності та допустимості поданих позивачем доказів і не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги про те, що окремі види забезпечення фактично не надавалися відповідачу в повному обсязі, оскільки він проживав на домашньому утриманні та не користувався комунальними послугами у заявленому позивачем обсязі.
Відповідно до пункту 3 Порядку №261 розрахунок витрат на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу їх споживання у відповідному закладі вищої освіти на одну особу за добу за період її фактичного перебування у такому закладі. Нормами цього Порядку не передбачено визначення таких витрат залежно від фактичного індивідуального споживання кожним курсантом окремих комунальних послуг чи інших складових забезпечення.
Отже, твердження апелянта про проживання поза межами закладу освіти або про неповне користування окремими видами забезпечення самі по собі не спростовують правильності проведеного позивачем розрахунку, оскільки його виконано відповідно до вимог Порядку №261.
Відповідач не надав доказів, які б свідчили про неправильність визначення позивачем періоду його перебування на навчанні, помилковість застосованої методики розрахунку або неправильність визначення розміру окремих складових витрат. Доводи апеляційної скарги у цій частині ґрунтуються лише на власному тлумаченні апелянтом положень Порядку №261 та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Безпідставними є також посилання апелянта на довідку Одеського державного університету внутрішніх справ від 20 вересня 2021 року про неперебування його на повному державному забезпеченні як на доказ відсутності підстав для стягнення спірних витрат.
Зазначена довідка сама по собі не спростовує встановлених у справі обставин, які відповідно до статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» є підставою для виникнення обов`язку з відшкодування витрат.
Інших доказів, які б свідчили про помилковість проведеного позивачем розрахунку або відсутність у відповідача обов`язку відшкодувати витрати, апелянтом не надано.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне встановлення ним обставин справи чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, при цьому жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин і надав належну оцінку зібраним у справі доказам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі №420/38361/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук